ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/1909/26 Справа № 201/6236/25 	  	Суддя у 1-й інстанції - Батманова В. В. Суддя у 2-й інстанції - Макаров М. О.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

24 березня 2026 року м. Дніпро

Колегія суддів судової палати з розгляду цивільних справ Дніпровського апеляційного суду в складі:

головуючого – судді Макарова М.О.  
суддів – Свистунової О.В., Петешенкової М.Ю.
при секретарі – Пікос А.О. 

розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Дніпро цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2 на рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року та на додаткове рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року по справі за позовом ОСОБА_3 до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості, 

В С Т А Н О В И Л А:

У травні 2025 року ОСОБА_3 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості.
Позов мотивовано тим, що 15.02.2022 року між ОСОБА_4 та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до приписів якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язалась повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки визначені цим договором. 
Зазначений договір було укладено відповідно в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №350. 
Відповідно до п. 1.2 Договору позики, сума позики складає 532187, 08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США. 
Положеннями п. 2.1 Договору позики сторони передбачили, що позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики у повному розмірі в строк до 21.02.2022 року. \
Відповідно до п. 3.1 Договору, сторони погодили, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним суми позики в розмірі 532187,08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США, відповідно до курсу Національного банку України, встановлено в день підписання цього договору. 
Також, 15.02.2022 року додатково позичальником – ОСОБА_1 власноручно було написано розписку, про отримання грошової суми еквівалентній 18650,00 доларів США по курсу НБУ від ОСОБА_5 та грошову суму зобов`язалась повернути в строк не пізніше 21.02.2022 року. 
Позивач просить стягнути з відповідача за договором позики від 15.02.2022 року у розмірі 252805,60 доларів США, яка складається з: 18 650, 00 доларів США – сума основного боргу; 13 526,10 доларів США – відсотків; 220629, 50 доларів США – пені. 
Рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року позовні вимоги  ОСОБА_3  задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 суму боргу за договором позики від 15.02.2022 року в розмірі 1326298 грн 84 коп. з яких 768753 грн 00 коп. – сума основного боргу, 557545 грн 84 коп. – відсотки за користування позикою. В задоволенні інших позовних вимог відмовити. Вирішено питання стосовно судових витрат.
Додатковим рішенням Соборного районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 витрати на правову допомогу в сумі 10000 грн.
В апеляційній скарзі представник  ОСОБА_1  — ОСОБА_2 , просить рішення суду змінити, стягнути з  ОСОБА_1 на користь ОСОБА_3 заборгованість за договором позики у розмірі 768 753,00 грн. та додаткове рішення суду змінити, здійснити перерозподіл судових витрат, посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що суд першої інстанції не повно з`ясував усі фактичні обставини справи та не дослідив і не надав належної оцінки наявним матеріалах справи доказам, не сприяв повному, об`єктивному та неупередженому її розгляду, а тому рішення суду не відповідає фактичним обставинам справи, є незаконним та необґрунтованим.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги і заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, з наступних підстав.

Фактичні обставини справи.

Так, судом встановлено, що 15.02.2022 року між ОСОБА_4 ) та ОСОБА_1 було укладено договір позики, відповідно до приписів якого позикодавець передав у власність позичальникові грошові кошти, а позичальник зобов`язалась повернути позичальнику таку ж суму грошових коштів (суму позики) у порядку та у строки визначені цим договором. 
Зазначений договір було укладено відповідно в письмовій формі та посвідчено приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Кучмій Н.В. та зареєстровано в реєстрі за №350. 
Відповідно до п. 1.2 Договору позики, сума позики складає 532187, 08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США. 
Положеннями п. 2.1 Договору позики сторони передбачили, що позичальник зобов`язався повернути позикодавцю суму позики у повному розмірі в строк до 21.02.2022 року. Відповідно до п. 3.1 Договору, сторони погодили, що своїм підписом під цим договором позичальник підтверджує факт отримання ним суми позики в розмірі 532187,08 грн., що еквівалентно 18650,00 доларів США, відповідно до курсу Національного банку України, встановлено в день підписання цього договору. 
Також, 15.02.2022 року, додатково позичальником – ОСОБА_1 власноручно було написано розписку, про отримання грошової суми еквівалентній 18650,00 доларів США по курсу НБУ від ОСОБА_5 та грошову суму зобов`язалась повернути в строк не пізніше 21.02.2022 року. 
Також, сторони погодили у п. 3.3. Договору, що повернення суми позики чи її частини здійснюється готівковими коштами у національній валюті України за курсом продажу долару США, встановленого Національним банком України для здійснення кожного платежу за цим договором. Тобто, у разі зміни курсу Національного банку України в порівнянні з курсом, що був зафіксований сторонами на дату укладення цього договору (п. 1.2 цього Договору), сума позики чи її частина, яка підлягає поверненню у гривнях, корегується пропорційно такій зміні курсу на дату здійснення кожного платежу згідно цього договору. 
Згідно з п. 3.7 Договору позики, сторони домовились, що у випадку, якщо протягом 60 днів з дати закінчення строку позики, визначеного в. п. 2.1 Договору позики, позичальник не погасить позикодавцю суму позики в повному розмірі, позичальник зобов`язується починаючи з першого дня прострочення суми позики і до повного погашення суми позики, сплачувати на користь позикодавця на прострочену суму позики проценти в розмірі 24% річних, з розрахунку 365 календарних днів в році. 
Крім того, відповідно до п. 5.3 Договору позики, у разі порушення позичальником строків повернення суми позики та/або її частини, встановлених умовами цього Договору, позичальник сплачує на користь позикодавця пеню у розмірі 1% від суми простроченого платежу/ів за кожен день прострочки сплати суми позики та/або її частини. 
Приписами п. 5.6 Договору встановлено, що у разі виникнення між сторонами спорів або суперечок, які випливають із умов даного Договору та при неможливості їх вирішення шляхом переговорів, зазначені спори підлягають вирішенню судовими органами відповідно до чинного законодавства України. 
Задовольняючи частково позовні вимоги, суд першої інстанції обґрунтовано виходив з того, що оцінюючи наявні докази та покази, дійшов висновку, що з відповідача на користь позивача підлягає стягненню суму боргу за договором позики від 15.02.2022 в розмірі 1326298,84 грн., з яких 768753, 00 грн. сума основного боргу, 557545,84 грн. відсотки за користування позикою, що є еквівалентом 32176,10 доларів США по курсу Національного банку України на дату постановлення рішення. 

Позиція апеляційного суду. 

Колегія суддів погоджується з таким висновком суду першої інстанції, з огляду на наступне.
Відповідно до ст.ст.12, 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень. 
Відповідно до вимог частини 1 статті 367 ЦПК України під час розгляду справи в апеляційному порядку суд переглядає справу за наявними і ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до частини першої статті 509 ЦК України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від вчинення певної дії (негативне зобов`язання), а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Згідно із частиною першою статті 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
Згідно з частиною першою статті 638 ЦК України договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Відповідно до статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
 Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Статтею 1047 ЦК України передбачено, що договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей.
Згідно із частинами першою та третьою статті 1049 ЦК України позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором.
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду від 12 січня 2022року у справі № 206/6401/18 (провадження № 61-9197св21) зазначено, що: «на підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей. Договір позики є укладеним з моменту передачі грошей або інших речей, і може не співпадати з датою складання розписки, яка посвідчує цей факт, однак у будь-якому разі складанню розписки має передувати факт передачі коштів у борг. За своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми. Факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця. Досліджуючи боргові розписки чи інші письмові документи, суд для визначення факту укладення договору повинен виявляти справжню правову природу правовідносин сторін незалежно від найменування документа та, залежно від установлених результатів, зробити відповідні правові висновки. Зазначене узгоджується з висновками викладеними у постанові Великої Палати Верховного Суду від 16 січня 2019року у справі № 464/3790/16-ц (провадження № 14-465цс18)». 
Отже, розписка як документ, що підтверджує боргове зобов`язання, має містити умови отримання позичальником в борг грошей із зобов`язанням їх
повернення та дати отримання коштів.
Досліджуючи боргові розписки чи договори позики, суди повинні виявляти справжню правову природу укладеного договору, а також надавати оцінку всім наявним доказам і залежно від установлених результатів – робити відповідні правові висновки.
Встановивши факт існування між сторонами договірних правовідносин, а також факт невиконання позичальником своїх зобов`язань із повернення суми позики, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про наявність правових підстав для стягнення з відповідача суми боргу за договором позики. 
 Частиною першою статті 598 ЦК України передбачено, що зобов`язання припиняється частково або у повному обсязі на підставах, встановлених договором або законом.
Договір позики є двостороннім правочином, а також він є одностороннім договором, оскільки після укладення цього договору всі обов`язки за договором позики, у тому числі повернення предмета позики або рівної кількості речей того ж роду та такої ж якості, несе позичальник, а позикодавець набуває за цим договором тільки права.
У разі пред`явлення позову про стягнення боргу позивач повинен підтвердити своє право вимагати від відповідача виконання боргового зобов`язання. Для цього, з метою правильного застосування статей 1046, 1047 ЦК України суд повинен встановити наявність між позивачем і відповідачем правовідносин за договором позики, виходячи з дійсного змісту та достовірності документа, на підставі якого доказується факт укладення договору позики і його умов.
Верховний Суд у постанові від 02 червня 2021 року у справі №757/62714/18 зазначив, за своєю суттю розписка про отримання в борг грошових коштів є документом, який видається боржником кредитору за договором позики після отримання коштів, підтверджуючи як факт укладення договору та зміст умов договору, так і факт отримання боржником від кредитора певної грошової суми.
При цьому факт отримання коштів у борг підтверджує не будь-яка розписка, а саме розписка про отримання коштів, зі змісту якої можливо установити, що відбулася передача певної суми коштів від позичальника до позикодавця, а також, що позичальник зобов`язується повернути позику.
Доводи апеляційної скарги про те, що відповідно до умов договору проценти мають нараховуватись на суму позики, яка встановлена п.3.1. договору та складає 532 187,08 грн. договором не передбачено, що проценти мають нараховуватись на прострочену суму позики розрахованою за курсом продажу долару США встановленого національним банком України, колегія суддів вважає безпідставними, з огляду на наступне.
Згідно п.3.3 договору позики повернення суми позики чи її частини здійснюється готівковими коштами у національній валюті України за курсом продажу долару США встановленого НБУ для здійснення кожного платежу за цим Договором, тобто, у разі зміни курсу НБУ в порівнянні з курсом, що був зафіксований Сторонами на дату укладання цього договору, сума позики чи її частина, яка підлягає поверненню у гривнях, коригується пропорційно такій зміні курсу на дату здійснення кожного платежу згідно цього Договору.
З огляду на наведене, суд першої інстанції дійшов правильного висновку стосовно стягнення суми заборгованості за договором позики.
Інші приведені в апеляційній скарзі доводи апелянтом не можуть бути прийняті до уваги, оскільки зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх переоцінці та особистого тлумачення апелянтом норм процесуального закону.
Щодо додаткового рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року.
Відповідно до пункту 3 частини першої?статті 270 ЦПК України?суд, що ухвалив рішення, може за заявою учасників справи чи з власної ініціативи ухвалити додаткове рішення, якщо судом не вирішено питання про судові витрати.
За загальним правилом у судовому рішенні повинні бути розглянуті усі заявлені вимоги, а також вирішено всі інші, в тому числі процесуальні, питання. Неповнота чи невизначеність висновків суду щодо заявлених у справі вимог, а також окремих процесуальних питань, зокрема розподілу судових витрат, є правовою підставою для ухвалення додаткового судового рішення.
Водночас додаткове рішення не може змінити суті основного рішення або містити в собі висновки про права та обов`язки осіб, які не брали участі у справі, чи вирішувати вимоги, не досліджені в судовому засіданні. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу. Тобто?додаткове рішення є невід`ємною частиною?рішення у справі.
Тобто додаткове рішення - це акт правосуддя, яким усуваються недоліки судового рішення, пов`язані з порушенням вимог щодо його повноти (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 27.06.2018 року в справі № 756/4441/17 (провадження № 61-17081св18)).
Таким чином, додаткове рішення суду першої інстанції, ухвалене у порядку ст. 270 ЦПК України, є невід`ємною частиною основного рішення у справі та не може існувати окремо від нього. У разі залишення рішення без змін рішення у справі ухвалене додаткове рішення не втрачає силу.
Оскільки суд апеляційної інстанції дійшов висновку про необхідність рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року залишити без змін, то додаткове рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року також слід залишити без змін.
Колегія суддів зауважує, що аргументи апеляційної скарги не дають підстав для висновку про неправильне застосування судом першої інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, яке призвело або могло призвести до неправильного вирішення справи, а стосуються переоцінки доказів. Проте, відповідно до вимог ст. 89 ЦПК України, оцінка доказів є виключною компетенцією суду, переоцінка доказів учасниками справи діючим законодавством не передбачена. Судом першої інстанції повно та всебічно досліджені обставини справи, перевірені письмові докази та надано їм належну оцінку.
Крім цього, зазначене також узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини, відповідно до якої пункт перший статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматися як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними, залежно від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Проніна проти України» від 18 липня 2006 року).
Суд з дотриманням приписів процесуального законодавства правильно і повно встановив фактичні обставини справи, правильно визначив правовідносини сторін, які виникли із встановлених ним обставин, правові норми що підлягають застосуванню до цих правовідносин та вирішив спір відповідно до закону.
Враховуючи зазначене, відповідно до ст. 375 ЦПК України апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а судове рішення залишенню без змін.
Керуючись ст.ст. 259, 367, 374, 375 ЦПК України, колегія суддів, - 

П О С Т А Н О В И Л А:

Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1  — ОСОБА_2 — залишити без задоволення.
Рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 02 жовтня 2025 року та додаткове рішення Соборного районного суду м. Дніпра від 21 жовтня 2025 року - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Повний текст судового рішення складено 02 квітня 2026 року.

Головуючий суддя М.О. Макаров

Судді О.В. Свистунова

М.Ю. Петешенкова