ШОСТИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД	
Справа № 620/147/25                                                          Суддя (судді) першої інстанції: Оксана ТИХОНЕНКО

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

  28 листопада 2025 року                                                                                       м. Київ
          
Шостий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючий суддя                    Парінова А.Б., 
судді:                                         Грибан І.О., 
                                                  Ключкович В.Ю.,
розглянувши у письмовому провадженні апеляційні скарги ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2023 року за шість місяців;
зобов`язати Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні з 01.04.2023 року за шість місяців. 
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року адміністративний позов задоволено частково:
-          визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо відмови ОСОБА_1 у нарахуванні та виплаті середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні;
-          стягнуто з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 30  000 (тридцять тисяч) грн 00 коп;
-          в решті позову відмовлено;
-          стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 судовий збір в сумі 605 (шістсот п`ять) грн 60 коп.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, у якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким відмовити в задоволенні позовних вимог повністю.
Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято в результаті неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, а також з порушенням вимог законності та обґрунтованості судового рішення.
Також не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції відповідач подав апеляційну скаргу до Шостого апеляційного адміністративного суду, у якій просить скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року та ухвалити нове рішення, яким задовольнити позовні вимоги повністю.
Апелянт зазначає, що рішення суду першої інстанції прийнято в результаті неправильного застосування судом норм матеріального та процесуального права, при неповному з`ясуванні обставин справи, що призвело до неправильного вирішення справи. Позивач зазначає, що підстави для зменшення з урахуванням розумності та пропорційності середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні відсутні, з огляду на обмеження законодавцем строку за невчасний розрахунок 6 місяцями.
Ухвалами Шостого апеляційного адміністративного суду від 19 березня 2025 року, 08 квітня 2025 року та 23 квітня 2025 року відкрито апеляційне провадження за апеляційними скаргами ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Київській області на рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії та на підставі пункту 3 частини першої статті 311 КАС України   призначено справу до апеляційного розгляду у порядку письмового провадження.
Відповідно до п. 3 ч. 1    ст. 311 Кодексу адміністративного судочинства України    суд апеляційної інстанції може розглянути справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, якщо справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів, у разі подання апеляційної скарги на рішення суду першої інстанції, які ухвалені в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження).
До Шостого апеляційного адміністративного суду надійшов відзив на апеляційну скаргу позивача від Головного управління Національної поліції в Київській області, в якому останній просив Скасувати рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11.03.2025 у справі 620/147/25 у повному обсязі та прийняти нове, яким позовну заяву ОСОБА_1 залишити без задоволення 
Відзиву на апеляційну скаргу від позивача до Шостого апеляційного адміністративного суду не надходило.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та доводи апеляційних скарг, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Судом першої інстанції встановлено та матеріалами справи підтверджується, що  Позивач проходив службу в Головному управлінні Національної поліції в Київській області.
Наказом Головного управління Національної поліції в Київській області від 31.03.2023 №64о/с майора поліції ОСОБА_1 , інспектора-чергового чергової частини відділення поліції №2 Вишгородського районного управління поліції, 31.03.2023 звільнено зі служби в поліції за пунктом 7 (за власним бажанням) частини 1 статті 77 Закону України "Про Національну поліцію".
Під час звільнення зі служби позивачу не були в повному обсязі виплачені належні йому при звільненні кошти.
Рішенням Чернігівського окружного адміністративного суду від 13.05.2024 у справі №620/3448/24 позов ОСОБА_1 до Головного управління Національної поліції в Київській області про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії задоволено повністю: визнано протиправною бездіяльність Головного управління Національної поліції в Київській області щодо ненарахування та невиплати ОСОБА_1 компенсації за невикористані відпустки за 2021 та 2022 роки; зобов`язано Головне управління Національної поліції в Київській області нарахувати та виплатити ОСОБА_1 компенсацію за невикористані дні відпустки за 2021 рік у кількості 45 діб та за 2022 рік у кількості 45 діб.
30.11.2024 на виконання вищевказаного судового рішення позивачу були виплачені грошові кошти в сумі 81574,49 грн 
Позивач вважаючи, що відповідач зобов`язаний виплатити йому середній заробіток за несвоєчасний розрахунок при звільненні, звернувся до Чернігівського окружного адміністративного суду  із вказаним позовом. 
Суд першої інстанції приймаючи рішення про часткове задоволення позовних вимог, враховуючи принцип розумності, справедливості та пропорційності, а також те, що 24.02.2022 у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України Указом Президента України №64/2022 введено воєнний стан в Україні, в період дії якого Збройні сили України відповідно до Конституції України здійснюють покладені на них завдання з оборони України, захист її суверенітету, територіальної цілісності та недоторканності, а видатки державного бюджету насамперед спрямовуються на здійснення першочергових заходів щодо укріплення обороноздатності держави, стягнення на користь позивача середнього грошового забезпечення у розмірі 30000,00 грн буде співмірною компенсацію майнових втрат, які позивач поніс через несвоєчасний розрахунок при звільнені та не призведе до надмірного фінансового тягаря для відповідача.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, що виникли між сторонами та висновкам суду першої інстанції, колегія суддів зазначає наступне.
Частиною другою статті 19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 43 Конституції України встановлено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується, та на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом. Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
Відповідно до Рішення Конституційного Суду України від 07.05.2002 8-рп/2002 (справа щодо підвідомчості актів про призначення або звільнення посадових осіб) при розгляді та вирішенні конкретних справ, пов`язаних зі спорами щодо проходження публічної служби, адміністративний суд, встановивши відсутність у спеціальних нормативно-правових актах положень, якими врегульовано спірні правовідносини, може застосувати норми Кодексу законів про працю України, у якому визначені основні трудові права працівників.
За загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Відтак, оскільки спеціальним законодавством не врегульовано питання відповідальності за затримку при звільненні працівників поліції, спір підлягає вирішенню  в загальному порядку, з застосуванням норм викладених Кодексом законів про працю України.
Спірні правовідносини у цій справі виникли з приводу стягнення на користь позивача середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні.
За правилами статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум. У разі спору про розмір сум, належних працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган в усякому випадку повинен в зазначений у цій статті строк виплатити неоспорювану ним суму.
Законом України від 01 липня 2022 року №     2352-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон №     2352-IX), який набрав чинності з 19 липня 2022 року, статтю 117 КЗпП України викладено в такій редакції: «У разі невиплати з вини роботодавця належних звільненому працівникові сум у строки, визначені статтею 116 цього Кодексу, при відсутності спору про їх розмір підприємство, установа, організація повинні виплатити працівникові його середній заробіток за весь час затримки по день фактичного розрахунку, але не більш як за шість місяців. 
При наявності спору про розміри належних звільненому працівникові сум роботодавець повинен сплатити зазначене в цій статті відшкодування у разі, якщо спір вирішено на користь працівника. Якщо спір вирішено на користь працівника частково, розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору, але не більш як за період, встановлений частиною першою цієї статті».
Колегія суддів зауважує, що Верховний Суд у постанові від 28 червня 2023 року у справі №     560/11489/22 вже висловлював правові позиції щодо застосування приписів статті 117 КЗпП України, в редакції Закону України №     2352-ІХ у подібних правовідносинах, яку надалі підтримано Верховним Судом у інших справах за подібних обставин, зокрема у постановах від 14 березня 2024 року (справа №     560/6960/23), від 31 жовтня 2023 року (справа №     240/15141/22), від 29 січня 2024 року (справа №     560/9586/22), від 22 лютого 2024 року (справа №     560/831/23) та від 01 травня 2024 (справа №     140/16184/23).
У наведених вище справах, Верховний Суд, зокрема, зазначав, що якщо спір вирішено на користь працівника частково, то розмір відшкодування за час затримки визначає орган, який виносить рішення по суті спору. Таке правове регулювання є способом досягнення балансу між захистом прав працівника та додержанням принципів справедливості і співмірності у трудових відносинах, ураховуючи фактичні обставини, за яких стався несвоєчасний розрахунок та міру добросовісної поведінки роботодавця.
Ухвалення судового рішення про стягнення з роботодавця виплат, що передбачені при звільненні, за загальними правилами, встановленими Цивільним кодексом України, не припиняє відповідний обов`язок роботодавця, тому відшкодування, передбачене статтею 117 КЗпП України, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця, у спосіб, спеціально передбачений для трудових відносин, за весь період такого невиконання, у тому числі й після прийняття судового рішення.
З огляду на наведені мотиви про компенсаційний характер заходів відповідальності у цивільному праві, виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності, суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України, ураховуючи: розмір простроченої заборгованості роботодавця щодо виплати працівнику при звільненні всіх належних сум, передбачених на день звільнення трудовим законодавством, колективним договором, угодою чи трудовим договором, період затримки (прострочення) виплати такої заборгованості, а також те, з чим була пов`язана тривалість такого періоду з моменту порушення права працівника і до моменту його звернення з вимогою про стягнення відповідних сум; ймовірний розмір пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника, інші обставини справи, встановлені судом, зокрема, дії працівника та роботодавця у спірних правовідносинах, співмірність ймовірного розміру пов`язаних із затримкою розрахунку при звільненні майнових втрат працівника та заявлених позивачем до стягнення сум середнього заробітку за несвоєчасний розрахунок при звільненні.
Такий підхід в частині необхідності застосування принципів розумності, справедливості та пропорційності при визначенні суми розміру середнього заробітку за час затримки розрахунку запроваджено Великою Палатою Верховного Суду у постановах від 26 червня 2019 року та від 26 лютого 2020 року у справах №     761/9584/15-ц та №     821/1083/17.
Велика Палата Верховного Суду в постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (провадження № 14-323цс19) розтлумачила зміст статті 117 КЗпП України та сформулювала висновок, що відшкодування, передбачене цією нормою права, спрямоване на компенсацію працівнику майнових втрат, яких він зазнає внаслідок несвоєчасного здійснення з ним розрахунку з боку роботодавця. Загальною ознакою цивільно-правової відповідальності є її компенсаційний характер, а її заходи спрямовані не на покарання боржника, а на відновлення майнової сфери потерпілого (пункти 81, 82 постанови).
Розвиваючи цю тезу, Велика Палата Верховного Суду провела аналогію між відшкодуванням за статтею 117 КЗпП України та такими цивільно-правовими інститутами, як збитки та неустойка. Суд зазначив, що дійсний розмір збитків працівника від затримки розрахунку довести складно або неможливо. Тому законодавець з метою захисту інтересів постраждалої сторони встановлює правила, що дозволяють стягнути компенсацію у заздалегідь визначеному розмірі (середній заробіток) у спрощеному порядку, без необхідності доведення працівником точного розміру його втрат (пункти 83, 84, 86 постанови).
Таке правове регулювання подібне до інституту неустойки  (статті 549-552 ЦК України), яка також є способом забезпечення виконання зобов`язання та компенсації втрат кредитора без доведення їх розміру. Водночас аби неустойка не набула ознак каральної санкції, цивільне законодавство надає суду право зменшити її розмір, якщо він є завеликим порівняно зі збитками, які розумно можна було б передбачити (частина третя статті 551 ЦК України). Це право суду є проявом принципу пропорційності у цивільному праві (пункт 85 постанови).
Отже, ключовий висновок Великої Палати Верховного Суду полягає в тому, що виплата середнього заробітку за статтею 117 КЗпП України за своєю суттю є не штрафом чи каральною санкцією, а спеціальним видом компенсації очікуваних майнових втрат працівника. Саме така компенсаційна природа дозволяє застосувати загальні принципів права, зокрема пропорційності, та обґрунтовує можливість судового контролю за співмірністю розміру компенсації. Законодавчі положення, внесені Законом № 2352-IX, не змінили правової природи цього заходу відповідальності з компенсаційного на каральний.
З огляду на компенсаційний характер відповідальності за статтею 117 КЗпП України Велика Палата Верховного Суду у пунктах 87 та 92 постанови у справі № 761/9584/15-ц дійшла висновку, що «виходячи з принципів розумності, справедливості та пропорційності суд за певних умов може зменшити розмір відшкодування, передбаченого статтею 117 КЗпП України».
Разом із тим, відповідно до статті 117 КЗпП України (у чинній редакції Закону №2352-ІХ), час затримки розрахунку при звільненні, який підлягає оплаті середнім заробітком, обмежений шістьма місяцями.
При цьому, у постанові Великої Палати Верховного Суду  від 08 жовтня 2025 року по справі №489/6074/23 суд зробив висновок щодо наявності підстав для відступу від висновків Касаційного адміністративного суду, викладених у постанові від 6 грудня 2024 року у справі №440/6856/22 ( на яку в свою чергу посилається позивач в своїй апеляційній скарзі), та сформулював такий правовий висновок:
«Обмеження періоду нарахування відшкодування за затримку розрахунку при звільненні шістьма місяцями, запроваджене до статті 117 КЗпП України Законом № 2352-IX, установлює максимальну межу відповідальності роботодавця. Ця законодавча межа не нівелює фундаментальних принципів розумності, справедливості та пропорційності, а також не змінює компенсаційного характеру відповідної виплати.
Розглядаючи спори про стягнення середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні після 19 липня 2022 року, необхідно брати до уваги співмірність заявленої до стягнення суми відшкодування з огляду на конкретні обставини справи. При здійсненні такої оцінки необхідно керуватися критеріями, встановленими Великою Палатою Верховного Суду у постанові від 26 червня 2019 року у справі № 761/9584/15-ц (зокрема, враховувати розмір простроченої заборгованості, її співвідношення із середнім заробітком, поведінку сторін тощо) для забезпечення справедливого балансу інтересів сторін трудових правовідносин. Розмір відшкодування суд може зменшити незалежно від ступеня задоволення позовних вимог про стягнення належних звільненому працівникові сум. Однак загальний період нарахування компенсації не може перевищувати шести місяців.».
При цьому, колегія суддів в контексті доводів апеляційної скарги позивача зазначає, що поняття «обмеження максимального строку» та «досягнення співмірності» не можна ототожнювати, що узгоджується в вищевикладеними правовими висновками.
Колегія суддів зазначає, що постанова Великої Палати Верховного Суду від 08 жовтня 2025 року по справі №489/6074/23 підлягає обов`язковому врахуванню під час розгляду цієї справи.
Крім того, позивач зазначає, що судом першої інстанції проведено невірний розрахунок належного середнього заробітку за період затримки.
У справі, що розглядається, спірний період тривав з 01 квітня 2023 року по (наступний день за датою звільнення позивача) по 30 листопада 2024 року (дата остаточного розрахунку) та відповідна виплата обмежувалась 6 місяцями, оскільки спірні правовідносини охоплюють період, який виник після 19 липня 2022 року.
Порядок обчислення середньої заробітної плати затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08.02.1995 №100 і застосовується у інших випадках, коли згідно з чинним законодавством виплати провадяться виходячи із середньої заробітної плати. 
Згідно п. 3 Порядку №100 при обчисленні середньої заробітної плати у всіх випадках її збереження включаються: основна заробітна плата; доплати і надбавки (за надурочну роботу та роботу в нічний час; суміщення професій і посад; розширення зон обслуговування або виконання підвищених обсягів робіт робітниками-почасовиками; високі досягнення в праці (високу професійну майстерність); умови праці; інтенсивність праці; керівництво бригадою, вислугу років та інші); виробничі премії та премії за економію конкретних видів палива, електроенергії і теплової енергії; винагорода за підсумками річної роботи та вислугу років тощо.
Відповідно до абз. 3 п. 2 Порядку №100 у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата.
Згідно п. 5 Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Положеннями п. 8 Порядку №100 передбачено, що нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи, провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках, передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, - на число календарних днів за цей період.
Відповідно до наданої до суду Довідки №788 від 20.12.2024 р. яка складена відповідно до постанови КМУ №100 від 08.02.1995 середньоденне грошове забезпечення позивача  з розрахунку календарних днів - 739,93, середньомісячне грошове забезпечення - 21827,94. Відтак, позивач звертаючись до суду з цим позовом, фактично, просив стягнути з відповідача за несвоєчасний розрахунок при звільненні ( 183 кал. дні *739,93) - 135407,19 грн.
Однак, колегія суддів враховує, що в період із 01 квітня 2023 року до по 30 листопада 2024 року заборгованість існувала лише в частині компенсації за відпустку (сума утримання - 82867,50 грн; сума нарахування - 81 574,49 грн), натомість відповідно до розрахункового листа за квітень 2023 року (а.с. 20 - зворот) позивачу було нараховано вихідну допомогу при звільненні у сумі 178593,75 грн.
Отже, з урахуванням розміру недоплаченої компенсації (82867,50 грн) до виплати підлягало 261461,25 грн (178593,75 + 82867,50), колегія суддів зазначає, що відповідач протиправно зменшив відсоток належних позивачу сум при звільненні на 31.69%.
Відтак, сума середнього заробітку, яка підлягає виплаті  на користь ОСОБА_1  з Головного управління Національної поліції в Київській області за час затримки розрахунку при звільненні, на переконання колегії суддів - 42910 (тридцять тисяч) грн 53 коп (135407,19 * 31,69%).
Відтак, доводи апеляційної скарги ОСОБА_1  в частині невідповідності розрахунків суду першої інстанції знайшли своє підтвердження під час розгляду цієї справи, відтак апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню.
При цьому, колегією суддів відхиляються доводи апеляційної скарги відповідача в частині завищення визначеної судом першої інстанції суми середнього заробітку за час затримки розрахунку при звільненні, з огляду на встановлені колегією суддів обставини справи.
Враховуючи вищевикладене колегія суддів погоджується з висновками суду першої інстанції щодо необхідності часткового задоволення позову в цій справі, однак вважає необхідним змінити оскаржуване судове рішення в мотивувальній та резолютивній частинах з огляду на недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими та невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи.
Відповідно до положень статті 9 КАС України розгляд і вирішення справ в адміністративних судах здійснюються на засадах змагальності сторін та свободи в наданні ними суду своїх доказів і у доведенні перед судом їх переконливості.
Згідно з нормами частин 1, 2 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Колегія суддів приймає до уваги висновки ЄСПЛ, викладені в рішенні у справі «Ґарсія Руіз проти Іспанії» (Garcia Ruiz v. Spain), заява № 30544/96, п. 26, ECHR 1999-1, в якому суд зазначив, що хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, це не може розумітись як вимога детально відповідати на кожний довід.
Інші доводи апеляційних скарг ОСОБА_1 та Головного управління Національної поліції в Київській області не заслуговують на увагу, оскільки їх суть зводиться до констатації норм законодавства,  а не помилок чи то порушень судом першої інстанції при прийнятті оскаржуваного рішення.
Положеннями ст. 242 КАС України рішення суду повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене судом на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин в адміністративній справі, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Повноваження суду апеляційної інстанції за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення встановлені  статтею 315 Кодексу адміністративного судочинства України  (далі -  КАС).
Відповідно до ст. 315 за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право:
1) залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін;
2) скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове судове рішення у відповідній частині або змінити судове рішення;
3) скасувати судове рішення повністю або частково і у відповідній частині закрити провадження у справі повністю або частково або залишити позовну заяву без розгляду повністю або частково;
4) визнати нечинним судове рішення суду першої інстанції повністю або частково у визначених цим Кодексом випадках і закрити провадження у справі у відповідній частині;
5) скасувати судове рішення і направити справу для розгляду до іншого суду першої інстанції за встановленою підсудністю
Згідно з частиною першої статті 317 КАС України підставами для скасування судового рішення суду першої інстанції повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни рішення є: неповне з`ясування судом обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
Керуючись статтями  34,  77, 242, 243,  311,  315, 317,  321,  325,  328,  329,  331 КАС, суд

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Головного управління Національної поліції в Чернігівській області  - залишити без задоволення. 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1  - задовольнити частково.
Рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року - змінити в мотивувальній частині та викласти абзац третій його резолютивної частини в наступній редакції:.
«Стягнути з Головного управління Національної поліції в Київській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час затримки розрахунку при звільненні в сумі 42910 (сорок дві тисячі дев`ятсот сесять) грн 53 коп.»
В іншій частині рішення Чернігівського окружного адміністративного суду від 11 березня 2025 року - залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку і строки, визначені статтями 328-331 КАС України.

Головуючий суддя                                                            А.Б. Парінов
Судді:                                                                                І.О. Грибан
                                                                                          В.Ю. Ключкович

(Повний текст постанови суду виготовлено 28 листопада 2025 року)