ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД міста КИЄВА 01054, м.Київ, вул.Б.Хмельницького,44-В, тел. (044) 334-68-95, E-mail: inbox@ki.arbitr.gov.ua	
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ
16.01.2026	Справа № 910/13117/25	
Господарський суд міста Києва у складі судді Спичака О.М., за участю секретаря судового засідання Тарасюк І.М., розглянувши матеріали справи
за первісним позовом Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля»
до Приватного підприємства «Фідес»
про стягнення 333447,78 грн
за зустрічним позовом Приватного підприємства «Фідес»
до Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля»
про стягнення 276216,00 грн 
Представники сторін:
від позивача (відповідача за зустрічним позовом): Сіріньок О.М.;
від відповідача (позивача за зустрічним позовом): Ільницький Ю.В.

ОБСТАВИНИ СПРАВИ:
22.10.2025 до Господарського суду міста Києва надійшла позовна заява Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» з вимогами до Приватного підприємства «Фідес» про стягнення 333447,78 грн, з яких 276216,00 грн основного боргу, 10975,63 грн 3% річних та 46256,15 грн інфляційних втрат.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, позивач вказує на те, що відповідач не повернув переплату за товар у сумі 276216,00 грн, у зв`язку з чим у відповідача виникла вказана заборгованість. Крім того, позивач нарахував та просить суд стягнути з відповідача 3% річних у розмірі 10975,63 грн та інфляційні втрати у розмірі 46256,15 грн.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 27.10.2025 відкрито провадження у справі №910/13117/25, постановлено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження без повідомлення (виклику) учасників справи (без проведення судового засідання), встановлено учасникам справи строки для подання заяв по суті справи.
13.11.2025 до Господарського суду міста Києва від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, який суд долучив до матеріалів справи.
13.11.2025 до Господарського суду міста Києва від Приватного підприємства «Фідес» надійшов зустрічний позов про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» збитків у розмірі 276216,00 грн.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обгрунтовані тим, що сума ПДВ у розмірі 276216,00 грн. за відсутності реєстрації розрахунку коригування є прямими збитками, які спричинені відповідачу через порушення позивачем вимог податкового законодавства.
Ухвалою Господарського суду міста Києва від 17.11.2025 зустрічний позов Приватного підприємства «Фідес» прийнято до спільного розгляду з первісним позовом Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля», постановлено здійснювати розгляд справи за правилами загального позовного провадження, підготовче засідання призначено на 10.12.2025.
25.11.2025 до Господарського суду міста Києва від позивача за первісним позовом надійшла відповідь на відзив, яку суд долучив до матеріалів справи.
У підготовчому засіданні 10.12.2025 суд постановив протокольну ухвалу про закриття підготовчого провадження та призначення справи до судового розгляду по суті на 16.01.2026.
У судовому засіданні 16.01.2026 представник позивача за первісним позовом (відповідача за зустрічним позовом) надав усні пояснення по справі, первісний позов підтримав у повному обсязі, проти задоволення зустрічного позову заперечив; представник позивача за зустрічним позовом (відповідача за первісним позовом) надав усні пояснення по справі, зустрічний позов підтримав у повному обсязі, проти задоволення первісного позову заперечив
У судовому засіданні 16.01.2026 судом було закінчено розгляд справи по суті та оголошено вступну і резолютивну частини рішення суду.
Розглянувши подані документи і матеріали, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтується позов, об`єктивно оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд

ВСТАНОВИВ:
14.11.2022 між Приватним підприємством «Фідес» (продавець) та Приватним акціонерним товариством «Продовольча компанія «Поділля» (покупець) укладено Договір поставки №Р2.1.6.2.00076, відповідно до умов якого у строки і на умовах, визначених ним Договором, Продавець зобов`язується передати Покупцю Товар, а Покупець зобов`язується прийняти та оплатити товар, найменування (асортимент) і кількість якого визначається у Специфікаціях до цього Договору. Товар повинен бути поставлений з його комплектуючими, включаючи технічну документацію, інструкції з користування Товаром українською та/або російською мовами. Товар повинен поставлятися в комплекті у відповідності до цього Договору, що забезпечує його експлуатацію (використання) за призначенням.
Відповідно до п. 1.2 Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 передача Товару Покупцю здійснюється партіями відповідно до Специфікації, яка є невід`ємною складовою цього Договору.
Згідно з п. 1.3 Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 право власності на Товар, а також ризик випадкового ушкодження чи загибелі Товару, переходять від Продавця до Покупця з моменту передачі Товару.
Відповідно до п. 2.1 Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 ціна Товару визначається у Специфікації, що є невід`ємною частиною цього Договору. Ціна Товару, зазначена у Специфікацій(-ях) до цього Договору, є остаточною і незмінною. Ціна Товару може бути змінена за письмовою згодою Сторін.
Відповідно до п. 2.2 Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 ціна договору становить вартість всіх партій Товару за цим Договором та Специфікацій(-ях) до нього.
У п. 3.1 Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 сторони погодили, що оплата за Товар здійснюється Покупцем в наступному порядку: шляхом 50% передоплати 50% протягом 10 банківських днів з моменту отримання товару Покупцем.
Відповідно до п. 4.4 Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 датою виконання Продавцем зобов`язання з передачі Товару (партії Товару) Покупцю вважається дата підписання Сторонами видаткової накладної (акту прийому-передачі Товару). Разом з Товаром Продавець зобов`язаний передати Покупцю рахунок-фактуру, податкову накладну (в електронній формі), видаткову накладну (акт прийому-передачі Товару), а також інші документи, якщо їх передача передбачена цим Договором.
Згідно з п. 11.1 Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 цей договір вступає в силу з момент його підписання і діє до 30.12.2022, але в будь-якому випадку до повного виконання сторонами зобов`язань за цим договором, якщо інше не передбачене умовами договору.
Додатковою угодою №1 від 31.12.2023 сторони продовжили строк дії Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022 до 30.12.2024.
Звертаючись з даним позовом до суду, позивач за первісним позовом вказує на те, що відповідач за первісним позовом не повернув переплату за товар у сумі 276216,00 грн, у зв`язку з чим у відповідача за первісним позовом виникла вказана заборгованість. Крім того, позивач за первісним позовом нарахував та просить суд стягнути з відповідача за первісним позовом 3% річних у розмірі 10975,63 грн та інфляційні втрати у розмірі 46256,15 грн.
Позовні вимоги за зустрічним позовом обгрунтовані тим, що сума ПДВ у розмірі 276216,00 грн. за відсутності реєстрації розрахунку коригування є прямими збитками, які спричинені відповідачу через порушення позивачем вимог податкового законодавства.
Оцінюючи подані позивачем докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному розгляді всіх обставин справи в їх сукупності, та враховуючи, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог і заперечень, суд вважає, що вимоги позивача за первісним позовом підлягають задоволенню у повному обсязі, а вимоги позивача за зустрічним позовом задоволенню не підлягають з таких підстав.
Згідно з пунктом 1 частини 2 статті 11 Цивільного кодексу України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до частини 1 статті 509 Цивільного кодексу України зобов`язанням є правовідношення, в якому одна сторона (боржник) зобов`язана вчинити на користь другої сторони (кредитора) певну дію (передати майно, виконати роботу, надати послугу, сплатити гроші тощо) або утриматися від певної дії, а кредитор має право вимагати від боржника виконання його обов`язку.
Відповідно до ч. 1 ст. 265 Господарського кодексу України, за договором поставки одна сторона - постачальник зобов`язується передати (поставити) у зумовлені строки (строк) другій стороні - покупцеві товар (товари), а покупець зобов`язується прийняти вказаний товар (товари) і сплатити за нього певну грошову суму.
Відповідно до ч.ч. 1. 2 ст. 712 Цивільного кодексу України, за договором поставки продавець (постачальник), який здійснює підприємницьку діяльність, зобов`язується передати у встановлений строк (строки) товар у власність покупця для використання його у підприємницькій діяльності або в інших цілях, не пов`язаних з особистим, сімейним, домашнім або іншим подібним використанням, а покупець зобов`язується прийняти товар і сплатити за нього певну грошову суму. До договору поставки застосовуються загальні положення про купівлю-продаж, якщо інше не встановлено договором, законом або не випливає з характеру відносин сторін.
15.12.2023 між сторонами підписано Специфікацію №10 до Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022, в якій сторони погодили найменування товару, його кількість та вартість - 4525624,00 грн. та порядок розрахунків - 50% передоплати, 50% протягом 5-ти банківських днів з дня отримання товару покупцем.
19.12.2023 Приватне підприємство «Фідес» виставило Приватному акціонерному товариству «Продовольча компанія «Поділля» для оплати рахунок №633 на суму 4525624,00 грн., з яких 754270,67 грн це ПДВ.
Відповідно до видаткової накладної №719 від 19.12.2023 відповідач за первісним позовом поставив позивачу за первісним позовом товар на суму 83232,00 грн
13.02.2024 позивач за первісним позовом сплатив відповідачу за первісним позовом грошові кошти у сумі 2262812,00 грн, що становить 50% від ціни Специфікації №10 (відповідно до платіжної інструкції №4021301/1 від 13.02.2024).
05.06.2024 сторони уклали Додаткову угоду №3 до Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022, в якій погодили, що загальна ціна товару за Специфікацією №10 становить 1127800,00 грн, з яких 187966,67 грн це ПДВ.
Листом від 06.06.2024 вих. №1193 позивач за первісним позовом просив відповідача за первісним позовом повернути суму переплати, що становить 1657296,00 грн, з яких 276126,00 грн це сума ПДВ.
Відповідно до платіжної інструкції №864 від 06.06.2024 відповідач за первісним позовом повернув позивачу за первісним позовом грошові кошти у сумі 100000,00 грн, відповідно до платіжної інструкції №883 від 12.06.2024 - грошові кошти у сумі 200000,00 грн, відповідно до платіжної інструкції №907 від 14.06.2024 - грошові кошти у сумі 300000,00 грн, відповідно до платіжної інструкції №998 від 05.07.2024 - грошові кошти у сумі 200000,00 грн, відповідно до платіжної інструкції №1214 від 19.08.2024 - грошові кошти у сумі 200000,00 грн, відповідно до платіжної інструкції №1219 від 20.08.2024 - грошові кошти у сумі 200000,00 грн, відповідно до платіжної інструкції №1451 від 11.10.2024 - грошові кошти у сумі 181080,00 грн, що разом становить 1381080,00 грн.
Отже, відповідач за первісним позовом не повернув Приватному акціонерному товариству «Продовольча компанія «Поділля» переплату у сумі 276126,00 грн (що є сумою ПДВ).
31.07.2025 Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля» надіслало Приватному підприємству «Фідес» лист вих. №1121 від 30.07.2025 про повернення залишку переплати у сумі 276126,00 грн (протягом 7-ми днів з дня пред`явлення вимоги).
Однак, відповідач за первісним позовом надав відповідь листом вих. №490 від 05.09.2025, в якому повідомив, що згідно з податковою накладною №35 від 13.02.2024, складеною на постачання на суму 2179580,00 грн., Приватне підприємство «Фідес» як постачальник сплатило до бюджету суму ПДВ у розмірі 363263,33 грн.
Дана податкова накладна була зареєстрована в ЄРПН на підставі рішення ДПСУ від 04.04.2024, ухваленого за результатами розгляду скарги, поданої Приватним підприємством «Фідес».
У зв`язку з рішенням зменшити кількість товару, яку спочатку планувалося поставити та на яку була здійснена передоплата у вказаній вище сумі, Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля» на підставі листа від 06.06.2024 №1193 звернулося до Приватного підприємства «Фідес» з проханням повернути частину коштів у сумі 1657296,00 грн., у тому числі, ПДВ 276216,00 грн.
Відповідач за первісним позовом повідомив, що відповідно до п. 192.1 ПК України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному у порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в ЄРПН. Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу. Постачальник має право зменшити податкові зобов`язання на підставі такого розрахунку коригування після його реєстрації в ЄРПН покупцем.
Відповідач за первісним позовом повідомив, що 06.06.2024, тобто на дату зменшення кількості товару, ним було складено Розрахунок коригування до податкової накладної №35, який був надісланий покупцю - Приватному акціонерному товариству «Продовольча компанія «Поділля».
Однак, реєстрація даного розрахунку коригування була зупинена 24.06.2024, а 01.07.2024 відмовлено в реєстрації на підставі відповідного рішення податкового органу через те, що позивач за первісним позовом відповідає п. 8 Критеріїв ризиковості платника податку, про що зазначено у квитанції ДПСУ. Причому до переліку ризикових позивач за первісним позовом був віднесений ще 27.10.2023.
Відповідач за первісним позовом у листі вих. №490 від 05.09.2025 зазначив, що Вінницьким окружним адміністративним судом здійснюється розгляд справи №120/14510/24 (за правилами спрощеного позовного провадження), в якій оскаржується рішення про відмову в реєстрації Розрахунку коригування кількісних і вартісних показників №1 від 06.06.2024 до податкової накладної №35 від 13.02.2024 в ЄРПН.
Відповідач зауважив, що станом на дату надсилання ним листа судового рішення у вищезгаданій справі не винесено. Тож, на думку Приватного підприємства «Фідес», доцільно дочекатися судового рішення у даній справі, перш ніж вдаватися до інших радикальних дій.
Без позитивного рішення суду у справі №120/14510/24 Приватне підприємство «Фідес» не має права зменшити свої податкові зобов`язання зі сплаченої раніше суми ПДВ у розмірі 363263,33 грн. Адже за умови реєстрації в ЄРПН РК на зменшення, сума ПДВ для Приватного підприємства «Фідес» за цієї операцією зменшилася б з 363263,33 грн до 87047,00 грн. Відповідно суму ПДВ у розмірі 276216,00 грн. Приватне підприємство «Фідес» мало б змогу використати як переплату з ПДВ.
Отже, як вказує відповідач за первісним позовом, зайве сплачена ним сума ПДВ у розмірі 276216,00 грн. за відсутності реєстрації РК, є прямими збитками, які спричинені відповідачу за первісним позовом через порушення позивачем за первісним позовом вимог податкового законодавства.
Листом вих. №1289 від 09.09.2025 позивач за первісним позовом повідомив відповідача за первісним позовом про те, що Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля» подало на реєстрацію складений Приватним підприємством «Фідес» розрахунок коригування до податкової накладної №35 від 13.02.2024 в порядку і строки, визначені Податковим кодексом України. Однак, з незалежних від Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» причин, реєстрація вказаного розрахунку коригування спочатку була зупинена, а після надання Приватним підприємством «Фідес» контролюючому органу пояснень та копій документів в реєстрації було відмовлено.
Отже, як вказує позивач за первісним позовом, нереєстрація розрахунку коригування до податкової накладної №35 від 13.02.2024 в Єдиному реєстрі податкових накладних не є наслідком протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля».
Крім того, позивач за первісним позовом у листі повідомив, що Вінницьким окружним адміністративним судом було прийнято рішення у справі №120/19172/23, яким: 1) визнано протиправними та скасовано рішення про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку №3054 від 27.10.2023, №5531 від 05.12.2023 та №5734 від 19.12.2023, що прийняті Комісією Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних щодо Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля»; 2) зобов`язано Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків виключити Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля» з переліку платників податків, які відповідають критеріям ризиковості платника податку.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2024 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.03.2024 у справі №120/19172/23 залишено без змін.
Суд зазначає, що сторонами спору не оспорюється сума переплати, яку позивач за первісним позовом просить суд стягнути з Приватного підприємства «Фідес» - 276216,00 грн (сума ПДВ).
Відповідно до ч. 1 ст. 75 Господарського процесуального кодексу України обставини, які визнаються учасниками справи, не підлягають доказуванню, якщо суд не має обґрунтованих підстав вважати їх недостовірними або визнаними у зв`язку з примусом. Обставини, які визнаються учасниками справи, можуть бути зазначені в заявах по суті справи, поясненнях учасників справи, їх представників.
Відповідно до ст. 1212 Цивільного кодексу України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала. Положення цієї глави застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Положення цієї глави застосовуються також до вимог про: 1) повернення виконаного за недійсним правочином; 2) витребування майна власником із чужого незаконного володіння; 3) повернення виконаного однією із сторін у зобов`язанні; 4) відшкодування шкоди особою, яка незаконно набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи.
Положення глави 83 Цивільного кодексу України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події. Виходячи зі змісту зазначеної норми можна виокремити особливості змісту та елементів кондикційного зобов`язання. 
Характерною особливістю кондикційних зобов`язань є те, що підстави їх виникнення мають широкий спектр: зобов`язання можуть виникати як із дій, так і з подій, причому з дій як сторін зобов`язання, так і третіх осіб, із дій як запланованих, так і випадкових, як правомірних, так неправомірних. Крім того, у кондикційному зобов`язанні не має правового значення чи вибуло майно, з володіння власника за його волею чи всупереч його волі, чи є набувач добросовісним чи недобросовісним.
Кондикційне зобов`язання виникає за наявності таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
Конструкція статті 1212 Цивільного кодексу України, як і загалом норм глави 83 Цивільного кодексу України, свідчить про необхідність установлення так званої «абсолютної» безпідставності набуття (збереження) майна не лише в момент його набуття (збереження), а й станом на час розгляду спору.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок iншої особи, в) вiдсутнiсть правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адмiнiстративного акта, правочинну або інших підстав, передбачених статтею 11 ЦК України).
Доказів повернення грошових коштів позивачу у сумі 276216,00 грн станом на дату розгляду справи у суді відповідачем за первісним позовом суду не надано.
Відповідно до статті 193 Господарського кодексу України суб`єкти господарювання та інші учасники господарських відносин повинні виконувати господарські зобов`язання належним чином відповідно до закону, інших правових актів, договору, а за відсутності конкретних вимог щодо виконання зобов`язання - відповідно до вимог, що у певних умовах звичайно ставляться. Кожна сторона повинна вжити усіх заходів, необхідних для належного виконання нею зобов`язання, враховуючи інтереси другої сторони та забезпечення загальногосподарського інтересу.
Зазначене також кореспондується з положеннями статей 525, 526 Цивільного кодексу України.
Стаття 629 Цивільного кодексу України передбачає, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Відповідно до статті 610 Цивільного кодексу України порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Обов`язок Приватного підприємства «Фідес» з повернення суми попередньої оплати у розмірі 276216,00 грн підтверджується наявними в матеріалах справи доказами та відповідачем за первісним позовом не був спростований, у зв`язку з чим позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» в частині стягнення з Приватного підприємства «Фідес» суми основного боргу у розмірі 276216,00 грн підлягають задоволенню у повному обсязі.
Водночас, суд відхиляє заперечення відповідача за первісним позовом, викладені у відзиві на позовну заяву, а також зустрічні позовні вимоги Приватного підприємства «Фідес» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» збитків у розмірі 276216,00 грн (сума ПДВ), зважаючи на такі обставини.
Так, в силу приписів статей 15, 16 Цивільного кодексу України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу у разі їх порушення, невизнання чи оспорювання. Одним з способів захисту цивільних прав та інтересів є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди.
Статтею 22 Цивільного кодексу України визначено, що особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
За змістом статті 224 Господарського кодексу України учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права та законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Згідно зі статтею 225 Господарського кодексу України до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Отже, для застосування такого заходу відповідальності як стягнення збитків необхідна наявність усіх елементів складу цивільного правопорушення: протиправної поведінки (дії чи бездіяльності) особи (порушення зобов`язання); шкідливого результату такої поведінки - збитків; причинного зв`язку між протиправною поведінкою та збитками; вини особи, яка заподіяла шкоду. За відсутності хоча б одного із цих елементів відповідальність не настає.
Необхідним елементом доказування наявності збитків є встановлення причинного зв`язку між протиправною поведінкою боржника та збитками потерпілої сторони. Слід довести, що порушення боржником зобов`язання є причиною, а збитки, які завдано особі, - наслідком такого порушення.
Так, відшкодуванню підлягають збитки, які стали безпосереднім, і що особливо важливо, невідворотнім наслідком порушення відповідачем взятих на себе зобов`язань, тобто мають бути прямими.
Таким чином, при пред`явленні вимог про стягнення збитків позивачем повинно бути доведено факт порушення відповідачем зобов`язань перед позивачем, наявність та розмір збитків, а також наявність причинного зв`язку між ними. У свою чергу, відповідач має довести відсутність його вини у заподіянні збитків позивачу.
Як встановив суд, відповідач за первісним позовом згідно з податковою накладною №35 від 13.02.2024, складеною на постачання на суму 2179580,00 грн., сплатив до бюджету суму ПДВ у розмірі 363263,33 грн.
05.06.2024 сторони уклали Додаткову угоду №3 до Договору поставки №Р2.1.6.2.00076 від 14.11.2022, в якій погодили, що загальна ціна товару за Специфікацією №10 становить 1127800,00 грн, з яких 187966,67 грн це ПДВ.
У зв`язку з рішенням зменшити кількість товару, яку спочатку планувалося поставити та на яку була здійснена передоплата у вказаній вище сумі, Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля» звернулося до Приватного підприємства «Фідес» з проханням повернути частину коштів у сумі 1657296,00 грн., у тому числі, ПДВ 276216,00 грн.
Відповідно до п. 192.1 Податкового кодексу України, якщо після постачання товарів/послуг здійснюється будь-яка зміна суми компенсації їх вартості, включаючи наступний за постачанням перегляд цін, перерахунок у випадках повернення товарів/послуг особі, яка їх надала, або при поверненні постачальником суми попередньої оплати товарів/послуг, суми податкових зобов`язань та податкового кредиту постачальника та отримувача підлягають відповідному коригуванню на підставі розрахунку коригування до податкової накладної, складеному у порядку, встановленому для податкових накладних, та зареєстрованому в ЄРПН. Розрахунок коригування, складений постачальником товарів/послуг до податкової накладної, яка складена на отримувача - платника податку, підлягає реєстрації в Єдиному реєстрі податкових накладних отримувачем (покупцем) товарів/послуг, якщо передбачається зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг їх постачальнику, для чого постачальник надсилає складений розрахунок коригування отримувачу. Постачальник має право зменшити податкові зобов`язання на підставі такого розрахунку коригування після його реєстрації в ЄРПН покупцем.
Відповідач за первісним позовом 06.06.2024, тобто на дату зменшення кількості товару, склав Розрахунок коригування до податкової накладної №35, який був надісланий покупцю - Приватному акціонерному товариству «Продовольча компанія «Поділля».
Однак, реєстрація даного розрахунку коригування була зупинена 24.06.2024, а 01.07.2024 відмовлено в реєстрації на підставі відповідного рішення податкового органу через те, що позивач за первісним позовом відповідає п. 8 Критеріїв ризиковості платника податку, про що зазначено у квитанції ДПСУ.
Судом встановлено, що 07.03.2024 Вінницьким окружним адміністративним судом було прийнято рішення у справі №120/19172/23, яким:
1) визнано протиправними та скасовано рішення про відповідність платника податку на додану вартість критеріям ризиковості платника податку №3054 від 27.10.2023, №5531 від 05.12.2023 та №5734 від 19.12.2023, що прийняті Комісією Південного міжрегіонального управління ДПС по роботі з великими платниками податків з питань зупинення реєстрації податкової накладної/розрахунку коригування в ЄРПН щодо Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля»;
2) зов`язано Південне міжрегіональне управління ДПС по роботі з великими платниками податків виключити Приватне акціонерне товариство «Продовольча компанія «Поділля» з переліку платників податків, які відповідають критеріям ризиковості платника податку.
Постановою Сьомого апеляційного адміністративного суду від 08.07.2024 рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 07.03.2024 у справі №120/19172/23 залишено без змін.
Крім того, хоча причиною зупинення реєстрації РК №1 в ЄРПН відповідно до квитанції №9171696580 від 24.06.2024 і вказано, що він поданий платником податку, який відповідає п. 8 Критеріїв ризиковості платника податку, підставою для відмови в реєстрації РК №1 контролюючим органом заявлено надання Приватним підприємством «Фідес» копій документів, складених із порушенням законодавства.
У разі зупинення реєстрації в ЄРПН розрахунку коригування, який передбачає зменшення суми компенсації вартості товарів/послуг, пояснення та копії документів, необхідних для прийняття контролюючим органом рішення про реєстрацію розрахунку коригування в ЄРПН, подаються платником податків - продавцем, що зазначений в розрахунку коригування та податковій накладній, яка коригується.
Зазначена норма передбачена п. 192.1 Податкового кодексу України, п. 10, п. 11 Порядку №1165.
На виконання вимог пунктів 5-6 Порядку прийняття рішень про реєстрацію/ відмову в реєстрації податкових накладних/ розрахунків коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних, затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 12.12.2019 № 520 (далі - «Порядок №520»), Приватним підприємством «Фідес» було надано Головному управлінню ДПС у м. Києві пояснення та копії документів, що підтверджують господарські взаємовідносини між сторонами спору, обставини стосовно повернення Приватним підприємством «Фідес» суми переплати за товар в розмірі 100000,00 грн., в т.ч. ПДВ 16666,67 грн. і необхідності відповідно до приписів п.192.1 ст.192 ПК України складання та реєстрації в ЄРПН РК №1 від 06.06.2024 до податкової накладної №35 від 13.02.2024.
Після отримання письмових пояснень з доданими документами, 01.07.2024 Комісією з питань зупинення реєстрації податкової накладної / розрахунку коригування в Єдиному реєстрі податкових накладних Головного управління ДПС у м. Києві прийнято Рішення №11332698/30255988 про відмову в реєстрації РК №1 в ЄРПН.
Як підставу для відмови в реєстрації РК №1 у вказаному рішенні зазначено «надання платником податку копій документів, складених із порушенням законодавства».
В графі «Додаткова інформація (зазначити конкретні документи)» вказаного рішення зазначено «Первинні документи щодо придбання/постачання товарів/послуг».
Отже, підставою для прийняття Рішення №11332698/30255988 від 01.07.2024 про відмову в реєстрації РК №1 в ЄРПН стало надання Приватним підприємством «Фідес» копій документів, складених із порушенням законодавства.
Так, за змістом положень статті 74 Господарського процесуального кодексу України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень. У разі посилання учасника справи на невчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину невчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів.
Згідно зі статтею 86 Господарського процесуального кодексу України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Відповідно до частини першої статті 74 Господарського процесуального кодексу України належними є докази, на підставі яких можна встановити обставини, які входять до предмета доказування.
Необхідність доводити обставини, на які учасник справи посилається як на підставу своїх вимог і заперечень в господарському процесі, є складовою обов`язку сприяти всебічному, повному та об`єктивному встановленню усіх обставин справи, що передбачає, зокрема, подання належних доказів, тобто таких, що підтверджують обставини, які входять у предмет доказування у справі, з відповідним посиланням на те, які обставини цей доказ підтверджує.
Аналогічна правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 05.02.2019 у справі №914/1131/18, від 26.02.2019 у справі №914/385/18, від 10.04.2019 у справі № 04/6455/17, від 05.11.2019 у справі №915/641/18.
При цьому, одним з основних принципів господарського судочинства є принцип змагальності.
Названий принцип полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається на підтвердження чи заперечення вимог.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний (близька за змістом правова позиція викладена у постановах Верховного Суду від 18.11.2019 зі справи № 902/761/18, від 20.08.2020 зі справи № 914/1680/18).
Судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права при дотриманні норм процесуального права. Судове рішення має відповідати завданню господарського судочинства. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні, з наданням оцінки всім аргументам учасників справи.
Вимоги, як і заперечення на них, за загальним правилом обґрунтовуються певними обставинами та відповідними доказами, які підлягають дослідженню, зокрема, перевірці та аналізу. Все це має бути проаналізовано судом як у сукупності (в цілому), так і кожен доказ окремо, та відображено у судовому рішенні.
Крім того, відповідно до статті 79 Господарського процесуального кодексу України наявність обставини, на яку сторона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, вважається доведеною, якщо докази, надані на підтвердження такої обставини, є більш вірогідними, ніж докази, надані на її спростування. Питання про вірогідність доказів для встановлення обставин, що мають значення для справи, суд вирішує відповідно до свого внутрішнього переконання.
Стандарт доказування «вірогідність доказів», на відміну від «достатності доказів», підкреслює необхідність співставлення судом доказів, які надає позивач та відповідач. Тобто з введенням в дію нового стандарту доказування необхідним є не надати достатньо доказів для підтвердження певної обставини, а надати саме ту їх кількість, яка зможе переважити доводи протилежної сторони судового процесу.
Тлумачення змісту цієї статті свідчить, що нею покладено на суд обов`язок оцінювати докази, обставини справи з огляду на їх вірогідність, яка дозволяє дійти висновку, що факти, які розглядаються, скоріше були (мали місце), аніж не були.
Суд зазначає Приватним підприємством «Фідес» не доведено суду належними та допустимими доказами всього складу цивільного правопорушення, що є підставою для стягнення з Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» збитків у сумі 276216,00 грн, зокрема, не доведено протиправної поведінки Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» та причинно-наслідкового зв`язку між такою поведінкою та збитками Приватного підприємства «Фідес».
За таких обставин суд дійшов висновку відмовити у задоволенні зустрічного позову Приватного підприємства «Фідес» про стягнення з Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» збитків у розмірі 276216,00 грн.
Крім того, позивач за первісним позовом нарахував та заявляє до стягнення з відповідача за первісним позовом 3% річних у розмірі 10975,63 грн (з 14.06.2024 по 10.10.2025) та інфляційні втрати у розмірі 46256,15 грн. (з червня 2024 року по вересень 2025 року).
Відповідно до статті 625 Цивільного кодексу України, боржник, який прострочив виконання грошового зобов`язання, на вимогу кредитора зобов`язаний сплатити суму боргу з урахуванням встановленого індексу інфляції за весь час прострочення, а також три проценти річних від простроченої суми, якщо інший розмір процентів не встановлений договором або законом.
Сплата трьох процентів від простроченої суми (якщо інший розмір не встановлений договором або законом) не має характеру штрафних санкцій і є способом захисту майнового права та інтересу кредитора шляхом отримання від боржника компенсації (плати) за користування ним утримуваними коштами, належними до сплати кредиторові.
У разі несвоєчасного виконання боржником грошового зобов`язання у нього в силу закону (частини 2 статті 625 Цивільного кодексу України) виникає обов`язок сплатити кредитору, поряд із сумою основного боргу, суму інфляційних втрат, як компенсацію знецінення грошових коштів за основним зобов`язанням унаслідок інфляційних процесів у період прострочення їх оплати.
Кредитору, у свою чергу, згідно з частиною другою статті 625 Цивільного кодексу України належить право вимоги до боржника щодо сплати інфляційних втрат за період прострочення в оплаті основного боргу.
Цивільним кодексом України, як основним актом цивільного законодавства, не передбачено механізму здійснення розрахунку інфляційних втрат кредитора у зв`язку із простроченням боржника у виконанні грошового зобов`язання.
Водночас, частиною першою статті 8 Цивільного кодексу України визначено, що якщо цивільні відносини не врегульовані цим Кодексом, іншими актами цивільного законодавства або договором, вони регулюються тими правовими нормами цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, що регулюють подібні за змістом цивільні відносини (аналогія закону).
Частиною п`ятою статті 4 Цивільного кодексу України передбачено, що інші органи державної влади України у випадках і в межах, встановлених Конституцією України та законом, можуть видавати нормативно-правові акти, що регулюють цивільні відносини.
Законом України «Про індексацію грошових доходів населення» визначено індексацію грошових доходів населення як встановлений законами та іншими нормативно-правовими актами України механізм підвищення грошових доходів населення, що дає можливість частково або повністю відшкодувати подорожчання споживчих товарів і послуг (стаття 1 Закону). Статтею 2 цього Закону передбачено як об`єкти індексації грошові доходи громадян, одержані ними в гривнях на території України, що не мають разового характеру, перелік яких визначено у частині першій цієї статті; водночас, частиною другою статті 2 цього Закону законодавець передбачив право Кабінету Міністрів України встановлювати інші об`єкти індексації, поряд з тими, що зазначені у частині першій цієї статті.
З метою реалізації Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» Кабінет Міністрів України постановою №1078 від 17.07.2003 затвердив Порядок проведення індексації грошових доходів населення (далі - Порядок), пунктом 1 якого передбачено, що цей Порядок визначає правила обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації та сум індексації грошових доходів населення. Індекс споживчих цін обчислюється Держстатом і не пізніше 10 числа місяця, що настає за звітним, публікується в офіційних періодичних виданнях. Сума індексації грошових доходів громадян визначається як результат множення грошового доходу, що підлягає індексації, на величину приросту індексу споживчих цін, поділений на 100 відсотків (пункти 1-1, 4 Порядку).
Отже, при розрахунку інфляційних втрат у зв`язку із простроченням боржником виконання грошового зобов`язання до цивільних відносин, за аналогією закону, підлягають застосуванню норми Закону України «Про індексацію грошових доходів населення» та приписи Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1078 від 17.07.2003, та Методика розрахунку базового індексу споживчих цін, затверджена наказом Державного комітету статистики України №265 від 27.07.2007.
Порядок індексації грошових коштів для цілей застосування статті 625 Цивільного кодексу України визначається із застосуванням індексу споживчих цін (індексу інфляції) за офіційними даними Державного комітету статистики України у відповідний місяць прострочення боржника, як результат множення грошового доходу на величину приросту споживчих цін за певний період, поділену на 100 відсотків (абзац п`ятий пункту 4 постанови КМУ №1078).
Статтею 625 Цивільного кодексу України визначено право особи отримати компенсацію інфляційних збитків за весь період прострочення. Якщо індекс інфляції в окремі періоди є меншим за одиницю та має при цьому економічну характеристику - «дефляція», то це не змінює його правової природи і не може мати наслідком пропуску такого місяця, оскільки протилежне зруйнує послідовність математичного ланцюга розрахунків, визначену Порядком проведення індексації грошових доходів населення, затвердженим постановою КМУ №1078 від 17.07.2003.
Об`єднаною палатою Верховного Суду у постанові від 20.11.2020 у справі №910/13071/19 роз`яснено, що сума боргу, внесена за період з 1 до 15 числа включно відповідного місяця, індексується за період з урахуванням цього місяця, а якщо суму внесено з 16 до 31 числа місяця, то розрахунок починається з наступного місяця. За аналогією, якщо погашення заборгованості відбулося з 1 по 15 число включно відповідного місяця - інфляційна складова розраховується без урахування цього місяця, а якщо з 16 до 31 числа місяця - інфляційна складова розраховується з урахуванням цього місяця.
Отже, якщо період прострочення виконання грошового зобов`язання складає неповний місяць, то інфляційна складова враховується або не враховується в залежності від математичного округлення періоду прострочення у неповному місяці.
Методику розрахунку інфляційних втрат за неповний місяць прострочення виконання грошового зобов`язання доцільно відобразити, виходячи з математичного підходу до округлення днів у календарному місяці, упродовж якого мало місце прострочення, а саме:
- час прострочення у неповному місяці більше півмісяця (> 15 днів) = 1 (один) місяць, тому за такий неповний місяць нараховується індекс інфляції на суму боргу;
- час прострочення у неповному місяці менше або дорівнює половині місяця (від 1, включно з 15 днями) = 0 (нуль), тому за такий неповний місяць інфляційна складова боргу не враховується.
Перевіривши розрахунки 3% річних та інфляційних втрат, суд дійшов висновку щодо їх обгрунтованості, у зв`язку з чим позовні вимоги Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» в частині стягнення з Приватного підприємства «Фідес» 3% річних у розмірі 10975,63 грн та інфляційних втрат у розмірі 46256,15 грн. підлягають задоволенню у повному обсязі.
Суд зазначає, що у викладі підстав для прийняття рішення суду необхідно дати відповідь на доречні аргументи та доводи сторін, здатні вплинути на вирішення спору; виклад підстав для прийняття рішення не повинен неодмінно бути довгим, оскільки необхідно знайти належний баланс між стислістю та правильним розумінням ухваленого рішення; обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент заявника на підтримку кожної підстави; обсяг цього обов`язку суду може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах.
Аналогічна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду від 28.05.2020 у справі №909/636/16.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів учасників справи та їх відображення у судовому рішенні, суд першої інстанції спирається на висновки, що зробив Європейський суд з прав людини від 18.07.2006р. у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі ст.6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи.
У рішенні Європейського суду з прав людини «Серявін та інші проти України» (SERYAVINOTHERS v.) вказано, що усталеною практикою Європейського суду з прав людини, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (див. рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п. 29). Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення у справі «Суомінен проти Фінляндії» (Suominen v. Finland), N 37801/97, п. 36, від 1 липня 2003 року). Ще одне призначення обґрунтованого рішення полягає в тому, щоб продемонструвати сторонам, що вони були почуті. Крім того, вмотивоване рішення дає стороні можливість оскаржити його та отримати його перегляд вищестоящою інстанцією. Лише за умови винесення обґрунтованого рішення може забезпечуватись публічний контроль здійснення правосуддя (див. рішення у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії» (Hirvisaari v. Finland), №49684/99, п. 30, від 27 вересня 2001 року).
Аналогічна правова позиція викладена у постанові від 13.03.2018 Верховного Суду по справі №910/13407/17.
З огляду на вищевикладене, всі інші доводи та міркування учасників судового процесу не досліджуються судом, так як з огляду на встановлені фактичні обставини справи, суд дав вичерпну відповідь на всі питання, що входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних відносин як матеріально-правовому, так і у процесуальному сенсах.
В частині первісного позову судовий збір покладається на відповідача за первісним позовом, в частині зустрічного позову - на позивача за зустрічним позовом (відповідно до ст. 129 Господарського процесуального кодексу України).
Керуючись статтями 74, 76-80, 129, 236-242 Господарського процесуального кодексу України, 

ВИРІШИВ:
1. Первісний позов задовольнити повністю.
2. Стягнути з Приватного підприємства «Фідес» (01133, м. Київ, вул. Євгена Коновальця, буд. 36-Д, офіс 54.2; ідентифікаційний код: 30255988) на користь Приватного акціонерного товариства «Продовольча компанія «Поділля» (24600, Вінницька обл, Тульчинський р-н, селище Крижопіль, вул. Порошенка О. Героя України, буд. 74-А; ідентифікаційний код: 33143011) суму основного боргу у розмірі 276216 (двісті сімдесят шість тисяч двісті шістнадцять) грн 00 коп, 3% річних у розмірі 10975 (десять тисяч дев`ятсот сімдесят п`ять) грн63 коп., інфляційні втрати у розмірі 46256 (сорок шість тисяч двісті п`ятдесят шість) грн 15 коп. та судовий збір у розмірі 4001 (чотири тисячі одна) грн 37 коп.
3. Відмовити у задоволенні зустрічного позову.
4. Судові витрати за подання зустрічного позову покласти на позивача за зустрічним позовом.
5. Після набрання рішенням законної сили видати наказ.

Рішення господарського суду набирає законної сили відповідно до ст. 241 Господарського процесуального кодексу України. Згідно з ч. 1 ст. 256 та ст. 257 Господарського процесуального кодексу України апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції протягом двадцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Повне рішення складено та підписано 26.01.2026.

Суддя О.М. Спичак