КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

	

П О С Т А Н О В А

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року місто Київ
єдиний унікальний номер справи: 753/13843/22
номер провадження: 22-ц/824/16386/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах: 
головуючого - Верланова С.М. (суддя - доповідач),
суддів: Невідомої Т.О., Нежури В.А., 
за участю секретаря - Габунії М.Г.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в режимі відеоконференції цивільну справу за апеляційною скаргою представника ОСОБА_1 - адвоката Соловей Віталія Олеговича на рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року у складі судді Осіпенко Л.М., у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів,
В С Т А Н О В И В:
У листопаді 2022 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів.
Позовна заява мотивована тим, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер батько позивачки - ОСОБА_3 , з яким відповідачка перебувала у зареєстрованому шлюбі. За життя ОСОБА_3 склав заповіт, відповідно до якого усе належне йому майно заповідав позивачці ОСОБА_1 .
Позивачка зазначала, що до складу спадщини входять готівкові грошові кошти у розмірі 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро, які її батько зберігав у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , де він проживав з відповідачкою ОСОБА_2 .
Указувала, що вищевказані грошові кошти накопичені із заробітної плати батька у товаристві з обмеженою відповідальністю «ВІНІЛ» (далі - ТОВ «ВІНІЛ»), орендної плати за нерухоме майно за договором №168 від 31 жовтня 2016 року, договором №167 від 31 жовтня 2016 року, плати за використання торгової марки згідно ліцензійного договору від 20 серпня 2020 року, поворотної фінансової допомоги за договором №23/12 від 23 грудня 2020 року, №29/05 від 29 травня 2020 року, безповоротної фінансової допомоги за договором №6 від 17 листопада 2020 року, повернутої заборгованості, дивідендів ТОВ «ВІНІЛ» та інших заощаджень батька. Наголошувала, що з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року самих лише дивідендів від ТОВ «ВІНІЛ» батько отримав у розмірі 15 096 015 грн 08 коп., а його щомісячний дохід становив близько 2 500 000 грн 00 коп.
Зазначала, що 27 січня 2021 року було відкрито кримінальне провадження №12021100000000053 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст.263, ч.3 ст.190 КК України, у якому відповідачку ОСОБА_2 повідомлено про підозру, а 24 лютого 2021 року грошові кошти у розмірі 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро були вилучені під час проведення обшуку у вказаному кримінальному провадженні у квартирі за адресою: АДРЕСА_1 .
У подальшому на підставі ухвали слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року у справі №761/32879/21 грошові кошти у розмірі 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро були повернуті відповідачці ОСОБА_2 і на даний час перебувають у її володінні.
Позивачка стверджувала, що вказані кошти належали її батькові, а не відповідачці ОСОБА_2 та є складовою спадкової маси, а тому їх утримання відповідачкою є неправомірним.
З урахуванням наведеного, позивачка ОСОБА_1 просила стягнути з відповідачки ОСОБА_2 на свою користь, як єдиної спадкоємиці ОСОБА_3 за заповітом, 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро.
Рішенням Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, представник ОСОБА_1 - адвокат Соловей В.О. подав апеляційну скаргу, в якій просить його скасувати та ухвалити нове рішення, яким позов ОСОБА_1 задовольнити, посилаючись на неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права.
Апеляційна скарга мотивована тим, що за життя ОСОБА_3 у незначний часовий проміжок був одружений з ОСОБА_2 та між ними був укладений шлюбний договір, відповідно до умов якого між ОСОБА_3 та ОСОБА_2 особистою приватною власністю є все майно, рухоме і нерухоме, придбане та/або набуте кожною стороною до реєстрації шлюбу, майно та/або корпоративні права, набуті у власність відповідно до п.2.2 цього договору, є особистою приватною власністю чоловіка або дружини, якщо в самих договорах не зазначено інше. Своєю особистою приватною власністю кожен із подружжя (чоловік або дружина) володіє, користується і розпоряджається на власний розсуд, вчиняє будь-які дії щодо неї, не узгоджуючи ці питання із іншим з подружжя (дружиною або чоловіком).
Вказує, що ІНФОРМАЦІЯ_2 під час обшуку у квартирі ОСОБА_2 (де раніше проживав та зберігав власне майно померлий ОСОБА_3 ) були вилучені грошові кошти в іноземній валюті в сумі 62 800 доларів США та 47 000 євро. Зазначені кошти були та є особистою власністю спадкодавця ОСОБА_3 . Оскільки вилучені під час обшуку у ОСОБА_4 грошові кошти належали саме ОСОБА_3 , тобто були його особистою власністю, то ці грошові кошти входять до спадкової маси та належать його спадкоємцям.
Зазначає, що вказані вище грошові кошти були отримані спадкодавцем ОСОБА_3 , як заробітна плата, орендна плата за нерухоме майно, плата за використання торгової марки, поворотна фінансова допомога, безповоротна фінансова допомога, повернення заборгованості, дивіденди від ТОВ «ВІНІЛ». Так, за період з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року він отримав від товариства грошові кошти на загальну суму 15 096 015 грн 08 коп.Отже ОСОБА_3 протягом останніх 10 років життя (до початку 2021 року) орієнтовно отримував дохід приблизно 2 500 000 грн 00 коп. на місяць. У свою чергу ОСОБА_2 не мала жодних доходів та грошових коштів, які б вона могла накопичувати.
Вважає, що кондикційний позов в порядку ст.1212 ЦК України є належним способом захисту, оскільки його задоволення призводить до вичерпного вирішення спору між сторонами, а тому вважає, що суд першої інстанції безпідставно не застосував правову норму ст.1212 ЦК України, що відповідно до п.4 ч.1 ст.376 ЦПК України є підставою скасування оскаржуваного рішення та ухвалення нового рішення про задоволення позову.
Указує, що в ході розгляду справи суд першої інстанції зобов`язаний був встановити та врахувати такі фактичні обставини: наявність права власності у позивачки, безпідставність отримання коштів відповідачкою та факт їх утримання відповідачкою на момент постановлення судового рішення. Натомість, суд першої інстанції фактично самоусунувся від оцінки доказів при розгляді справи.
Представник ОСОБА_2 - адвокат Дроботько О.В. подала відзив на апеляційну скаргу, в якому просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення без змін. Вказує, що спірні кошти були вилучені під час обшуку та повернуті ухвалою слідчого судді відповідачці ОСОБА_2 , як фактичному володільцю. Позивачка ж стверджує, що ці кошти належали спадкодавцю. Отже йдеться не про безпідставне набуття, а про визначення чи входять спірні кошти до складу спадщини та встановлення належності права власності на ці кошти, що є спором про право власності. Матеріалами справи підтверджено, що вилучені 62 800 доларів США та 47 000 євро були власними заощадженнями ОСОБА_2 , сформованими з: її доходів від трудової діяльності у державному підприємстві «Украерорух» (далі - ДП «Украерорух»), товаристві з обмеженою відповідальністю «Вадас Плюс» (далі - ТОВ «Вадас Плюс»), благодійному фонді, доходів від підприємницької діяльності, пенсійних виплат її батьків, які вона отримувала за їх згодою. Також вказує, що відповідачка мала кошти від продажу автомобіля Mercedes-Benz ML 63 у розмірі 50 000 доларів США й подарунків від чоловіка та інших надходжень. Тому вважає, що твердження позивачки про відсутність доходів відповідачки спростовуються наданими доказами її працевлаштування та отримання нею значних сум. Зазначає, що суд першої інстанції обґрунтовано відмовив у позові, оскільки позивачка обрала неналежний спосіб захисту. Відповідно до правових висновків Верховного Суду кондикційний позов за ст.1212 ЦК України не може застосовуватися у випадку, коли існує спір про право власності. При цьому позивачка не довела набуття права власності на грошові кошти у встановленому законом порядку (навіть шляхом отримання свідоцтва про право на спадщину саме на ці кошти чи рішення суду про визнання права власності). 
Відповідно до положень ч.ч.1,2 ст.367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення учасників справи, які з`явилися в судове засідання, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, враховуючи доводи, наведені у відзиві на апеляційну скаргу, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню частково з таких підстав.
Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Згідно зі ст.264 ЦПК України під час ухвалення рішення суд вирішує такі питання: чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються; чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження; які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин; яка правова норма підлягає застосуванню до цих правовідносин.
Зазначеним вимогам закону рішення суду першої інстанції відповідає не в повному обсязі.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , який є батьком позивачки ОСОБА_1 та чоловіком відповідачки ОСОБА_2 .
За життя ОСОБА_3 склав заповіт від 02 січня 2021 року, у відповідності до якого він заповів все своє майно (рухоме та нерухоме), а також майнові права, речові права на території (у межах) України та за її межами (в інших державах), які належатимуть йому на день його смерті, у повному обсязі, без будь-яких винятків позивачці ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с. 28, 32, т. 2).
04 квітня 2022 року позивачка ОСОБА_1 отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/1 частку в спадщині на майно, яке зазначено у заповіті ОСОБА_3 (а.с. 29-30, т.1).
Встановлено, що після смерті ОСОБА_3 у квартирі, де він проживав з відповідачкою за адресою: АДРЕСА_1 , був проведений обшук, під час якого вилучено грошові кошти в іноземній валюті в сумі 62 800 доларів США та 47 000 євро.
Обшук проводився у зв`язку зі здійсненням досудового розслідування у кримінальному провадженні № 12021100000000053 за ознаками вчинення кримінальних правопорушень, передбачених ч.1 ст. 263, ч. 3 ст.190 КК України.
Ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року накладено арешт на вилучені кошти, а ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 06 липня 2021 року вказаний арешт було скасовано.
Згідно з ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року у справі №761/32879/21 грошові кошти у розмірі 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро були повернуті відповідачці ОСОБА_2 (а.с. 24-27, т.1).
Відмовляючи у задоволенні позову ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив із того, що обраний позивачкою спосіб захисту у вигляді стягнення грошових коштів на підставі ст.1212 ЦК України є неналежним, оскільки у справі наявний спір про право власності на спірні готівкові кошти в розмірі 62 800 доларів США та 47 000 євро, які були вилучені під час обшуку та в подальшому повернуті відповідачці згідно з ухвалою слідчого судді. Позивачка не має правовстановлюючого документа на ці кошти як на спадкове майно, а спір про право власності на них не розглядався у встановленому порядку, а тому суд першої інстанції дійшов висновку, що підстави для застосування механізму безпідставного збагачення відсутні.
Проте повністю з такими висновками суду першої інстанції погодитись не можна з таких підстав.
Згідно з п.1 ч.2 ст.11 ЦК України підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини.
Відповідно до змісту ст.ст. 1216, 1217, 1218 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно з ст. 1268 ЦК України незалежно від часу прийняття спадщини вона належить спадкоємцеві з часу відкриття спадщини.
Спадкоємець, який прийняв спадщину, може одержати свідоцтво про право на спадщину. Відсутність свідоцтва про право на спадщину не позбавляє спадкоємця права на спадщину (ст.1296 ЦК України).
Право власності спадкоємця на спадкове майно підлягає захисту в судовому порядку шляхом його визнання у разі, якщо таке право оспорюється або не визнається іншою особою, а також у разі втрати ним документа, який засвідчує його право власності (стаття 392 ЦК України).
Подібні висновки містяться в постанові Верховного Суду від 03 січня 2025 року у справі № 754/7860/22 (провадження № 61-13339св24).
Відповідно до ч.4 ст.263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Як зазначалося вище, 04 квітня 2022 року позивачка ОСОБА_1 отримала нотаріально посвідчене свідоцтво про право на спадщину за заповітом на 1/1 частку в спадщині на майно, яке зазначено у заповіті ОСОБА_3 .
Зі змісту свідоцтва про право на спадщину вбачається, що на підставі заповіту, посвідченого 02 січня 2021 року приватним нотаріусом Дніпровського міського нотаріального округу Дніпропетровської області Новицькою М.Ю. та зареєстрованого в реєстрі за №1,2, спадкоємцем всього майна ОСОБА_3 , 1955 року народження, який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , де б воно не знаходилось і з чого б воно складалося, є його донька ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Отже, враховуючи, що ІНФОРМАЦІЯ_1 помер ОСОБА_3 , який згідно зі заповітом заповів усе належне йому майно ОСОБА_1 , а 04 квітня 2022 року вона, як єдиний спадкоємець, отримала свідоцтво про право на спадщину за заповітом на все майно спадкодавця, та з огляду на те, що в межах заявлених вимог ОСОБА_1 стверджує, що готівкові грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 62 800 доларів США та 47 000 євро, вилучені під час обшуку у квартирі за адресою: АДРЕСА_2, належали її батькові та є складовою спадкової маси, вона має право претендувати на їх повернення як на можливе спадкове майно.
За таких обставин, колегія суддів вважає, що суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про те, що відсутність у позивачки окремого свідоцтва про право власності на зазначені готівкові грошові кошти виключає її право заявляти вимоги щодо них. Такий висновок суду суперечить положенням ст. 1296 ЦК України, згідно з якою відсутність свідоцтва про право на спадщину на окреме майно не позбавляє спадкоємця права на спадщину, а також того, що в межах даного спору позивачка звернулася до суду саме як спадкоємець, який прийняв спадщину та вважає спірні грошові кошти частиною спадкової маси.
Разом з тим, апеляційний суд звертає увагу на те, щоу відповідності до ч.1 ст.15 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Зобов`язання з безпідставного набуття, збереження майна виникають за наявності трьох умов: а) набуття або збереження майна, б) набуття або збереження за рахунок іншої особи, в) відсутність правової підстави для набуття або збереження майна (відсутність положень закону, адміністративного акту, правочину або інших підстав, передбачених ст.11 ЦК України).
Під відсутністю правової підстави розуміється такий перехід майна від однієї особи до іншої, який або не ґрунтується на прямій вказівці закону, або суперечить меті правовідношення i його юридичному змісту. Тобто відсутність правової підстави означає, що набувач збагатився за рахунок потерпілого поза підставою, передбаченою законом, іншими правовими актами чи правочином.
Набуття чи збереження майна буде безпідставним не тільки за умови відсутності відповідної підстави з самого початку при набутті майна, а й тоді, коли первісно така підстава була, але у подальшому відпала.
Для виникнення зобов`язання, передбаченого ст.1212 ЦК України, важливим є сам факт безпідставного набуття або збереження, а не конкретна підстава, за якою це відбулося.
Главою 83 ЦК України врегульовано відносини, що виникають у зв`язку з безпідставним отриманням чи збереженням майна і не врегульовані спеціальними інститутами цивільного права.
Відповідно до ч.ч.1 та 2 ст.1212 ЦК України особа, яка набула майно або зберегла його у себе за рахунок іншої особи (потерпілого) без достатньої правової підстави (безпідставно набуте майно), зобов`язана повернути потерпілому це майно. Особа зобов`язана повернути майно і тоді, коли підстава, на якій воно було набуте, згодом відпала.
Положення глави 83 ЦК України застосовуються незалежно від того, чи безпідставне набуття або збереження майна було результатом поведінки набувача майна, потерпілого, інших осіб чи наслідком події.
Кондикційні зобов`язання виникають за наявності одночасно таких умов: набуття чи збереження майна однією особою (набувачем) за рахунок іншої (потерпілого); набуття чи збереження майна відбулося за відсутності правової підстави або підстава, на якій майно набувалося, згодом відпала.
У разі виникнення спору стосовно набуття майна або його збереження без достатніх правових підстав договірний характер спірних правовідносин унеможливлює застосування до них судом положень глави 83 ЦК України.
За змістом приписів глав 82 і 83 ЦК України для деліктних зобов`язань, які виникають із заподіяння шкоди майну, характерним є, зокрема, зменшення майна потерпілого, а для кондикційних - приріст майна в набувача без достатніх правових підстав. Вина заподіювача шкоди є обов`язковим елементом настання відповідальності в деліктних зобов`язаннях. Натомість для кондикційних зобов`язань вина не має значення, оскільки важливим є факт неправомірного набуття (збереження) майна однією особою за рахунок іншої.
Таким чином обов`язок набувача повернути потерпілому безпідставно набуте (збережене) майно чи відшкодувати його вартість не є заходом відповідальності, оскільки набувач зобов`язується повернути тільки майно, яке безпідставно набув (зберігав), або вартість цього майна.
Зазначені висновки щодо кондиційних зобов`язань є усталеними, неодноразово висловлювались Верховним Судом, зокрема, в постановах Великої Палати Верховного Суду від 23 травня 2018 року в справі № 629/4628/16-ц та від 20 листопада 2018 року в справі № 922/3412/17.
З урахуванням встановлених у справі обставин, відповідно до яких ОСОБА_1 є єдиним спадкоємцем ОСОБА_3 , прийняла спадщину у встановленому законом порядку, та з огляду на її твердження про те, що готівкові грошові кошти в іноземній валюті у розмірі 62 800 доларів США та 47 000 євро належали саме спадкодавцеві і після його смерті перебувають у володінні відповідачки без достатньої правової підстави, колегія суддів дійшла висновку, що позивачка мала право звернутися до суду з позовом до ОСОБА_2 про стягнення цих коштів саме на підставі ст. 1212 ЦК України.
Обраний позивачкою спосіб захисту відповідає характеру спірних правовідносин та не суперечить вимогам цивільного законодавства, оскільки предметом судового розгляду є перевірка доводів про безпідставне збереження майна за рахунок іншої особи, а не формальне підтвердження права власності на спірні грошові кошти.
При вирішені спору, суд першої інстанції у порушення вимог ст.263, 264 ЦПК України на наведені вище вимоги закону та обставини справи належної уваги не звернув, внаслідок чого дійшов помилкового висновку про відмову у задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 з підстав обрання нею неналежного способу захисту у вигляді звернення з позовом про стягнення грошових коштів на підставі ст. 1212 ЦК України.
Відповідно до ч.1 ст.376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Згідно з ч.2 ст.376 ЦПК України неправильним застосуванням норм матеріального права вважається: неправильне тлумачення закону, або застосування закону, який не підлягає застосуванню, або незастосування закону, який підлягав застосуванню.
З огляду на викладене, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам ст.263 ЦПК України щодо законності й обґрунтованості, зазначені вище порушення призвели до неправильного вирішення спору, що в силу ст.376 ЦПК України є підставою для скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення.
Вирішуючи позовні вимоги ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів, колегія суддів приходить до висновку, що даний позов підлягає залишенню без задоволення з таких підстав.
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін (ч.1 ст.12 ЦПК України).
Відповідно до ч.3 ст. 12, ч.1 ст.81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях (ч.6 ст.81 ЦПК України).
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (ч.1 ст.76 ЦПК України).
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч.1 ст.77 ЦПК України).
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи (стаття 79 ЦПК України).
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (ч.1 ст.80 ЦПК України).
За змістом ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру (див. постанову Верховного Суду від 23 липня 2025 року у справі № 760/19185/22 (провадження № 61-6499св25)).
У даній справі ОСОБА_1 , обґрунтовуючи позовні вимоги про стягнення з ОСОБА_2 на свою користь грошових коштів у розмірі 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро, посилалася на сукупність письмових доказів та встановлених фактичних обставин, які, за її твердженням, підтверджують належність зазначених коштів саме її батькові - ОСОБА_3 .
Зокрема, на підтвердження джерел походження спірних коштів та наявності у спадкодавця власних грошових заощаджень, позивачка надала суду документи фінансового та бухгалтерського характеру, що підтверджують виплату ОСОБА_3 дивідендів ТОВ «ВІНІЛ», у тому числі отримання ним у період з 01 липня 2020 року по 31 грудня 2020 року дивідендів на загальну суму 15 096 015 грн 08 коп. (а.с.31-207, т.1).
Крім того, позивачка посилалася на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 10 березня 2021 року, згідно з якою на зазначені готівкові грошові кошти було накладено арешт, що в подальшому був скасований ухвалою слідчого судді від 06 липня 2021 року. Також позивачка посилалась на ухвалу слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року у справі № 761/32879/21, згідно з якою грошові кошти у розмірі 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро були повернуті відповідачці ОСОБА_2 як фактичному володільцю (а.с. 24-27, т. 1).
З урахуванням наведених письмових доказів та фактичних обставин ОСОБА_1 обґрунтовувала свою правову позицію тим, що спірні грошові кошти були сформовані за рахунок доходів спадкодавця, зберігалися у місці його проживання та після його смерті перебувають у володінні відповідачки без достатньої правової підстави, що, на її переконання, свідчить про належність цих коштів саме ОСОБА_3 та їх входження до складу спадкової маси.
Заперечуючи проти позову представник ОСОБА_2 - адвокат Грабик М.В. вказував, що грошові кошти у розмірі 62 800,00 доларів США та 47 000,00 євро є особистою приватною власністю ОСОБА_2 , а не власністю померлого ОСОБА_3 . Саме з цих підстав, їй як власниці майна, ці грошові кошти були повернуті ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року у справі №761/32879/21.
Зазначав, що з червня 2008 року по січень 2015 року ОСОБА_2 працювала у ДП «Обслуговування повітряного транспорту України», де отримувала заробітну плату, яку мала змогу відкладати (а.с.10-14, т.2). 
Також за життя ОСОБА_3 був забезпечений фінансово, що дозволяло надавати їй матеріальну підтримку, він також утримував її сина, а 14 січня 2015 року подарував їй транспортний засіб марки «Mercedes-Benz» (а.с.17, т.2). 
На початку 2019 року відповідачка разом із ОСОБА_3 вирішили переїхати жити до Республіки Кіпр, та 20 лютого 2019 року вона продала свій автомобіль за 50 000,00 доларів США. 
Представник відповідачки стверджував, що саме ці кошти, пенсія її батьків та інші заощадження зберігалися у сейфі в квартирі за адресою: АДРЕСА_1 , які в подальшому були вилучені під час обшуку. 
Зазначає, що 12 березня 2018 року між ОСОБА_2 та ОСОБА_3 було укладено шлюбний договір, у відповідності до якого особистою приватною власністю кожного із подружжя є все майно, рухоме і не рухоме, придбане та/або набуте кожною із сторін до реєстрації шлюбу. Крім того, грошові кошти, які знаходяться на особистих рахунках чоловіка та дружини, не залежно від того, коли вони були внесені на такі рахунки, а також заробітна плата, доходи у вигляді дивідендів та/або інших прибутків від реалізації своїх корпоративних прав, інші доходи, одержані одним з подружжя є особистою приватною власністю того з подружжя, хто їх отримав (а.с.33-34, т.2). 
Відтак представник ОСОБА_2 - адвокат Грабик М.В. вважав, що позивачка не має прав на вилучені під час обшуку грошові кошти, оскільки вони не були власністю померлого ОСОБА_3 , а тому не могли увійти до складу спадщини.
Оцінивши зібрані у справі докази в їх сукупності, з дотриманням вимог ст.ст. 76-81, 89 ЦПК України, та застосувавши стандарт доказування балансу ймовірностей, колегія суддів дійшла висновку, що ОСОБА_1 не довела належними, допустимими, достовірними та достатніми доказами того, що грошові кошти у розмірі 62 800 доларів США та 47 000 євро належали саме спадкодавцеві ОСОБА_3 та входили до складу спадкового майна, оскільки подані нею документи підтверджують лише загальний рівень доходів батька позивачки ОСОБА_3 як спадкодавця, але вони не встановлюють факту формування саме цих конкретних сум готівкових коштів, їх зберігання як особистої власності спадкодавця та належності йому на момент відкриття спадщини. Крім того, позивачкою ОСОБА_1 не спростовано обставин, що вказані грошові кошти були вилучені під час обшуку та повернуті ухвалою слідчого судді Шевченківського районного суду міста Києва від 08 грудня 2021 року саме відповідачці ОСОБА_2 як фактичному володільцю.
Відтак позиція позивачки про те, що ці кошти входять до складу спадщини, ґрунтується на припущеннях, а доказування та, відповідно рішення суду, не можуть ґрунтуватись на припущеннях (ст.ст.12, 81 ЦПК України).
Отже, враховуючи, що у даній справі позивачка не підтвердила позовні вимоги належними та достатніми доказами, то колегія суддів приходить до висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення грошових коштів за його недоведеністю. 
З огляду на викладене, оскаржуване рішення суду першої інстанції підлягає зміні шляхом викладення його мотивувальної частини у редакції цієї постанови.
Тому апеляційна скарга представника ОСОБА_1 - адвоката Соловей В.О. підлягає задоволенню частково.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381, 382, 383, 384го ЦПК України, Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати у цивільних справах, 
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Соловей Віталія Олеговича задовольнити частково.
Рішення Дарницького районного суду міста Києва від 07 серпня 2025 року змінити, виклавши його мотивувальну частину в редакції цієї постанови.
В іншій частині рішення суду першої інстанції залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду протягом тридцяти днів. У випадку проголошення лише вступної і резолютивної частини, цей строк обчислюється з дня складання повного судового рішення.
Повний текст постанови складено 23 грудня 2025 року. 

Головуючий

Судді: