ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
12 листопада 2025 року
м. Харків
справа № 644/7748/23
провадження № 22-ц/818/3608/25
Харківський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого судді Тичкової О.Ю.,
суддів Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач -   ОСОБА_1 
відповідачі - Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради, Головне управління Державної казначейської служби України у Харківській області
розглянувши у відкритому судовому засіданні апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2025 року у складі судді Бугери О.В.,-
УСТАНОВИВ:
У жовтні 2023 року   ОСОБА_1 звернулась до суду з позовом про стягнення моральної та матеріальної шкоди. З урахуванням збільшених позовних вимог просила стягнути з Державного бюджету України через Державну казначейську службу України в якості компенсації моральної шкоди 1000000,00 гривень та матеріальної шкоди 100 гривень.                                                
В обґрунтування позову посилалась на те, що по відношенню до неї та її сім`ї в 2015 році були вчинені тривалі протиправні дії з боку Управління соціального захисту населення (УСЗН) адміністрації Індустріального району Харківської міської ради при розгляді неналежним чином її заяви про призначення житлової субсидії від держави на сплату житлово-комунальних послуг, якими вона користувалась, проживаючи за адресою: АДРЕСА_1 . А саме їй незаконно відмовили в наданні субсидії на період зими 2015-2016 року, у зв`язку із чим вона була вимушена звертатись до суду за захистом своїх прав і інтересів. Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 року у справі № 644/1907/16-а, визнано протиправною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району ХМР ( надалі УСЗН) та було встановлено вину відповідача у порушені прав позивача. Зазначеними неправомірними діями УСЗН завдав їй моральну шкоду. В обґрунтування розміру моральної шкоди посилалась на те, що через незаконні дії посадових осіб УСЗН вона втратила довіру в законність і справедливість влади, в свою соціальну безпеку і захищеність, вона є пенсіонером, ветераном праці, все своє життя працювала на благо держави, має вищу педагогічну освіту, цінує себе як особистість, усвідомлює свої цивільні, громадянські, людські якості. Незаконне і несправедливе відношення до неї приймає дуже загострено і хворобливо, особливо з боку чиновників органів державної влади, які цю владу використовують всупереч законів в Україні та своїх посадових обов`язків, принижуючи людей, які до них звертаються за допомогою, яка передбачена державою соціально незахищеним верствам населення. За період праці в державній установі вона придбала ряд професійних, хронічних захворювань, їй було дуже важко виходжувати по різних інстанціях коли вона намагалась без звернення до суду залагодити питання субсидії в 2015-2016 році. З вини УСЗН вона вимушена була протягом тривалого часу витрачати свій особистий час і звертатись до різних інстанції за захистом прав, гарантованих Конституцією України та діючим законодавством, які навмисно і цинічно були порушені відповідачем, що призвело до погіршення та позбавлення її можливості реалізації своїх звичок і бажань, погіршення відносин з оточуючими, родичами, і зажадало від неї додаткових зусиль для організації свого життя і відновлення здоров`я, позивач була позбавлена відчуття безпеки, правової стабільності, верховенства права. В результаті порушення психологічного благополуччя позивача вона досі перебуває в стані емоційної психологічної напруженості, що робить деструктивний вплив на її стан і поведінку. З вини відповідача у позивача є потреба в лікуванні глибоких моральних і психологічних травм, відновлення здоров`я і поліпшення морального і психологічного стану. Зазначала, що підтвердженням її фізичних і моральних страждань є матеріали справи №644/1907/16-а, аркуші з 14 по 32 в другому томі. Сама справа нараховує 5 томів. До звернення до суду вона протягом 4 місяців намагалась вирішити питання шляхом звернень, а після звернення до суду 22.02.2016 року багато часу витратила на відвідування судових засідань до УСЗН, ознайомлення з матеріалами справи, очікування судових засідань, оскарження судових рішень, очікування переустрою судів. Всі докази її моральних страждань знаходяться в матеріалах справи, що перебувала у Фрунзенському районному суді м. Харкова. Під час розгляду справи по відновленню своїх прав вона дуже багато хворіла, зверталась за медичною допомогою, про це свідчать дані в медичній картці, яка знаходиться у неї на руках та буде пред`явлена в засіданні суду, але оскільки ці записи є дуже особливими і конфіденційними, за Законом України «Про захист персональних даних» вона не бажає надавати копії цих медичних обстежень і хвороб відповідачам, тому що вони можуть їх поширити і використати їй на шкоду. Погіршення здоров`я та загострення хронічних хвороб, її морального спустошення, втрату віри в соціальну справедливість при винесення несправедливих рішень і здійснення несправедливих дій по відношенню до неї, нічим не можна відшкодувати, тому вважала, що сума в розмірі 1 000 000 грн є справедливою, відповідною всім її стражданням та хоч в якійсь мірі допоможе їй у відновленні і підтриманні втраченого здоров`я фізичного і морального. розмір матеріальної шкоди полягає у витратах на виготовлення документації для суду.
Рішенням Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2025 року позовну заяву ОСОБА_1 задоволено частково.
Стягнуто з Державного бюджету України на користь ОСОБА_1 як компенсацію моральної шкоди в сумі 5000 (п`ять тисяч) гривень.
В задоволенні позовних вимог ОСОБА_1 про стягнення матеріальної шкоди відмовлено.
Рішення мотивоване тим, що розмір відшкодування моральної шкоди в сумі 5000,00 гривень, буде достатнім для компенсації позивачу негативних наслідків морального характеру. Також, суд вважає, що не підлягають задоволенню вимоги позивача щодо стягнення матеріальної шкоди. Позивачкою було надано суду копії квитанцій, чеків на придбання конверту, відправку рекомендованого листа, отримання послуг копіювання, але при цьому дослідженні в судовому засіданні копії не містять будь-яких даних про їх оплату саме позивачкою, даних про понесення цих витрат саме з питання розгляду справи, пов`язаною з неправомірними діями Управління. Оскільки саме на сторону позивача покладається обов`язок довести ті обставини на які вона посилається, суд вважає, позивачем дані обставини не доведені. З урахуванням викладеного, суд вважає, що вимоги позову про компенсацію моральної шкоди підлягають частковому задоволенню, вимоги позову про компенсацію матеріальної шкоди задоволенню не підлягають.
Не погодившись з рішенням суду  ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу, в якій посилаючись на неповне з`ясування судом обставин, порушення судом норм матеріального та процесуального права просить рішення скасувати та ухвалити нове яким задовольнити позовні вимоги в повному обсязі. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд не повно встановив обставини у справі та дійшов помилкового висновку часткове задоволення вимог про відшкодування моральної шкоди та відмову у задоволені позову про відшкодування матеріальної шкоди. Сума відшкодування моральної шкоди необґрунтовано та значно занижена, а відмова у компенсації матеріальної шкоди незаконна.
Відповідно до частини першої статті 367 Цивільного процесуального кодексу (надалі ЦПК України) суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Заслухавши головуючого суддю, пояснення позивача та її представника, дослідивши наявні у справі докази, вивчивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість рішення в межах доводів апеляційної скарги, апеляційний суд вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що позивачка ОСОБА_1 в 2015 році звернулась до управління соціального захисту з метою отримання соціальної допомоги держави у вигляді субсидії, як малозабезпечена родина, а згодом внаслідок бездіяльності УСЗН змушена була звернутися до суду. 
Крім цього позивачкою вживались заходи щодо захисту своїх прав шляхом подачі скарг, звернень до ЖЕК за довідкою, в Департамент соціального захисту населення, чисельні звернення в УСЗН із заявою про призначення субсидії, з питань порушення її прав та надання роз`яснень, до органу Пенсійного фонду України, Податкової служби України, про що наявні відповідні докази в матеріалах дослідженої справи Фрунзенського районного суду м. Харкова, окрім того, позивач в 2015, 2017 році потрапляла до лікарні внаслідок отриманого стресу щодо відмови у призначенні субсидії.         
Рішенням Фрунзенського районного суду м. Харкова у справі №644/1907/16-а позовні вимоги ОСОБА_1 була задоволені частково та визнано противною бездіяльність Управління соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради, яка виразилась у порушенні строків розгляду заяви ОСОБА_1 від 14.05.2015 року про призначення субсидії. 
За змістом мотивувальної частини судового рішення Фрунзенського районного суду м. Харкова від 10.09.2020 по справі № 644/1907/16-а, 14 травня 2015 року позивач звернулася до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради з заявою про призначення житлової субсидії. Рішення про призначення субсидії було прийняте 22 серпня 2015 року, житлову субсидію було призначено позивачці з квітня 2015 року по березень 2016 року включно, з квітня 2015 року по квітень 2015 року щомісячно в сумі 636, 66 грн; з травня 2015 року по травень 2015 року 433, 96 грн., з червня 2015 року по червень 2015 року 440,07 грн.. 28 вересня 2015 року прийнято рішення про призначення субсидії позивачу з квітня 2015 року по березень 2016 року включно, з вересня 2015 року по вересень 2015 року щомісячно в сумі 461, 79 грн. 24 жовтня 2015 року прийнято рішення про призначення субсидії позивачці з квітня 2015 року по березень 2016 року включно, з жовтня 2015 року по жовтень 2015 року щомісячно в сумі 988, 29 грн. 13 листопада 2015 року Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради прийнято рішення, яким субсидію, призначену позивачці з 01 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року, відмінено з листопада 2015 року в зв`язку із несплатою обов`язкового платежу. 17 листопада 2015 року на адресу позивачки направлено повідомлення за № 8108/4-02 про невнесення обов`язкової плати в період отримання субсидії, та роз`яснено, що в разі несплати боргу до 20.11.2015 року нарахування субсидії буде припинено. 21 листопада 2020 року відповідачем складено повідомлення про призначення субсидії на ЖКП до особової справи № 302725, згідно якого житлову субсидію, призначену з 01 жовтня 2015 року по 31 березня 2016 року, відмінено з листопада 2015 року, в зв`язку із несплатою обов`язкового платежу. 29 лютого 2019 року Управлінням праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради складено повідомлення адресоване позивачу про термінове звернення до відповідача з питання призначення субсидії на житлово-комунальні послуги. 11 березня 2016 року позивачка повторно звернулася до Управління праці та соціального захисту населення адміністрації Індустріального району Харківської міської ради з заявою про призначення житлової субсидії. Рішенням про призначення субсидії від 24 березня 2016 року житлову субсидію було призначено позивачці з листопада 2015 року по жовтень 2016 року включно. Відповідним рішенням встановлено, що протягом часу з 14 травня 2015 року по 22 серпня 2015 року тривала бездіяльність щодо розгляду заяви позивачки. 
Згідно даних довідки про доходи, ОСОБА_1 перебуває на обліку в Індустріальному об`єднаному управлінні ПФУ м. Харкова у Харківській області та їй встановлений розмір пенсії за період з січня 2023 по вересень 2023 року.
Даними виписки з медичної картки амбулаторного хворого від 25.09.2023 року, підтверджується перебування позивачки на диспансерному обліку у КНП «Міська поліклініка №18» з переліком хронічних захворювань, систематичний огляд фахівцями закладу, перелік регулярно отримуваних препаратів та посилання на те, що за станом здоров`я позивачка потребує постійної підтримуючої терапії та нагляду терапевта, невропатолога.
За клопотанням позивачки, в судовому засіданні було допитано свідка ОСОБА_2 , яка повідомила, що дуже давно знайома із родиною позивачки, їй відомо, що в 2014 році позивачка отримала субсидію від держави, а в 2015 році в листопаді їй припинили виплачувати субсидію, вона спільно із позивачкою відвідувала різні інстанції, з метою її підтримки, оскільки кожного разу після відвідування нею органів влади, де до скаржників ставляться дуже негативно, у неї підіймався тиск, їй ставало зле та вона їй допомагала дістатись оселі. Діти позивачки не могли надати їй допомогу, син навчався, а донька в 2013 році народила дитину. Була свідком того, які хвилювання і нервове напруження відчувала ОСОБА_1 під час відвідування установ, скільки часу витрачала не на сім`ю, а на судові засідання. Відвідувала її в лікарні, через загострення гіпертонічної хвороби, зазначала, що позивачка хвилюється і через цю справу, є складності з адвокатами, згадує минулі образи. 
Згідно наданих суду доказів: чеку про придбання конверту від 05.10.2023 року на суму 3,00 грн, про відправку рекомендованого листа Державному казначейству 05.10.2023 року на суму 25,50 грн, про друк на папері від 29.09.2023 року на суму 12,00 грн, ксерокс від 05.10.2023 року на суму 6,00 грн, товарні чеки на виготовлення копій від 26.09.2023 на суму 12,00 грн, від 04.10.2023 на суму 42,00 грн позивачка понесла витрати пов`язані із копіюванням та направленням на адресу відповідачів документів у дійсній цивільної справі. 
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Способами захисту особистих немайнових або майнових прав та інтересів, з якими особа має право звернутися до суду, зокрема, є відшкодування збитків та інші способи відшкодування майнової шкоди, відшкодування моральної (немайнової) шкоди.
Відповідно до статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України. 
Згідно зі статтею 56 Конституції України кожен має право на відшкодування за рахунок держави чи органів місцевого самоврядування матеріальної та моральної шкоди, завданої незаконними рішеннями, діями чи бездіяльністю органів державної влади, органів місцевого самоврядування, їх посадових і службових осіб при здійсненні ними своїх повноважень. 
Шкода, завдана фізичній або юридичній особі незаконними рішеннями, дією чи бездіяльністю органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування при здійсненні ними своїх повноважень, відшкодовується державою, Автономною Республікою Крим або органом місцевого самоврядування незалежно від вини цих органів (стаття 1173 ЦК України).
Для наявності підстав зобов`язання відшкодувати шкоду відповідно до вимог статті 1173 ЦК України потрібна наявність незаконного рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, наявність шкоди, протиправність дій її завдавача та причинний зв`язок між його діями та шкодою.
Причинно-наслідковий зв`язок між протиправним діянням заподіювача шкоди та шкодою має бути безпосереднім, тобто таким, коли саме конкретна поведінка без будь-яких додаткових факторів стала причиною завдання шкоди. Об`єктивний причинний зв`язок як умова відповідальності виконує функцію визначення об`єктивної правової межі відповідальності за шкідливі наслідки протиправного діяння. 
Згідно з статтею 1167 ЦК України моральна шкода, завдана фізичній або юридичній особі неправомірними рішеннями, діями чи бездіяльністю, відшкодовується особою, яка її завдала, за наявності її вини, крім випадків, встановлених частиною другою цієї статті.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Особа має право на відшкодування моральної шкоди, завданої внаслідок порушення її прав. Моральна шкода полягає: у фізичному болю та стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з каліцтвом або іншим ушкодженням здоров`я; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку з протиправною поведінкою щодо неї самої, членів її сім`ї чи близьких родичів; у душевних стражданнях, яких фізична особа зазнала у зв`язку із знищенням чи пошкодженням її майна; у приниженні честі та гідності фізичної особи, а також ділової репутації фізичної або юридичної особи (частини перша, друга статті 23 ЦК України).
Якщо інше не встановлено законом, моральна шкода відшкодовується грошовими коштами, іншим майном або в інший спосіб. Розмір грошового відшкодування моральної шкоди визначається судом залежно від характеру правопорушення, глибини фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступеня вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, а також з урахуванням інших обставин, які мають істотне значення. При визначенні розміру відшкодування враховуються вимоги розумності і справедливості (частина третя статті 23 ЦК України).
Гроші виступають еквівалентом моральної шкоди. Грошові кошти, як загальний еквівалент всіх цінностей, в економічному розумінні «трансформують» шкоду в загальнодоступне вираження, а розмір відшкодування «обчислює» шкоду. Розмір визначеної компенсації повинен, хоча б наближено, бути мірою моральної шкоди та відновленого стану потерпілого. При визначенні компенсації моральної шкоди складність полягає у неможливості її обчислення за допомогою будь-якої грошової шкали чи прирівняння до іншого майнового еквіваленту. Тому грошова сума компенсації моральної шкоди є лише ймовірною, і при її визначенні враховуються характер правопорушення, глибина фізичних та душевних страждань, погіршення здібностей потерпілого або позбавлення його можливості їх реалізації, ступінь вини особи, яка завдала моральної шкоди, якщо вина є підставою для відшкодування, інші обставин, які мають істотне значення, вимоги розумності і справедливості (див. постанову Верховного Суду у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду від 25 травня 2022 року в справі № 487/6970/20 (провадження № 61-1132св22).
Абзац другий частини третьої статті 23 ЦК України, у якому вжитий термін «інші обставини, які мають істотне значення» саме тому і не визначає повний перелік цих обставин, що вони можуть різнитися залежно від ситуації кожного потерпілого, особливості якої він доводить суду. Обсяг немайнових втрат потерпілого є відкритим, і в кожному конкретному випадку може бути доповнений обставиною, яка впливає на формування розміру грошового відшкодування цих втрат. Розмір відшкодування моральної шкоди перебуває у взаємозв`язку з фізичним болем, моральними стражданнями, іншими немайновими втратами, яких зазнала потерпіла особа, а не із виключністю переліку та кількістю обставин, які суд має врахувати (див. постанову Великої Палати Верховного Суду від 29 червня 2022 року в справі № 477/874/19 (провадження № 14-24цс21).
Моральною шкодою визнаються страждання, заподіяні громадянинові внаслідок фізичного чи психічного впливу, що призвело до погіршення або позбавлення можливості реалізації ним своїх звичок і бажань, погіршення стосунків з оточуючими людьми, інших негативних наслідків морального характеру (пункт 86 постанови Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року у справі № 752/17832/14-ц).
Право на відшкодування моральної шкоди є важливою гарантією захисту прав і свобод громадян та законних інтересів юридичних осіб, встановлене Конституцією та законами України.
Відповідно до положень статей 16 і 23 ЦК України та змісту права на відшкодування моральної шкоди в цілому як способу захисту суб`єктивного цивільного права компенсація моральної шкоди повинна відбуватися у будь-якому випадку її завдання - право на відшкодування моральної (немайнової) шкоди виникає внаслідок порушення права особи незалежно від наявності спеціальних норм цивільного законодавства (постанова Великої Палати Верховного Суду від 01 вересня 2020 року в справі № 216/3521/16-ц).
Усталеним у доктрині цивільного права та національній судові практиці є підхід, за якого для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади (тут і далі - йдеться також й про органи місцевого самоврядування, про що не зазначається з огляду на обставини цієї справи) у виді відшкодування шкоди має бути встановлено наявність одночасно трьох умов: неправомірність (протиправність) дії посадових або службових осіб державного органу; шкода; причинно-наслідковий зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Тягар доведення наявності цих умов покладається на позивача, який звертається з позовом про відшкодування шкоди на підставі статей 1173, 1174 ЦК України.
Подібні висновки викладено у постанові Великої Палати Верховного Суду від 01 березня 2023 року у справі № 925/556/21.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 вересня 2019 року у справі № 916/1423/17 зазначено, що, застосовуючи статті 1173, 1174 ЦК України, суд має встановити: по-перше, невідповідність рішення, дії чи бездіяльності органу державної влади, органу влади Автономної Республіки Крим або органу місцевого самоврядування чи відповідно їх посадової або службової особи вимогам закону чи іншого нормативного акта; по-друге, факт заподіяння цим рішенням, дією чи бездіяльністю шкоди фізичній або юридичній особі. За наявності цих умов є підстави покласти цивільну відповідальність за завдану шкоду саме на державу, Автономну Республіку Крим або орган місцевого самоврядування.
Отже, для покладення відповідальності на державу за дії (бездіяльність) посадових осіб органів державної влади у виді відшкодування шкоди обов`язковою є сукупність трьох умов: дії органу (посадових або службових осіб) повинні мати протиправний характер, шкода та причинний зв`язок між неправомірними діями і заподіяною шкодою. Вина посадових осіб органів державної влади не є обов`язковою. Тягар доведення наявності зазначених трьох умов покладається на позивача, який звернувся до суду з позовом про відшкодування шкоди.
Порушення прав людини, що завдають психологічних страждань, розчарувань та незручностей, зокрема через порушення принципу належного врядування, кваліфікуються як такі, що завдають моральної шкоди (рішення від 20 жовтня 2011 року у справі «Рисовський проти України» («Rysovskyy v. Ukraine»).
Таким чином психологічне напруження, розчарування та незручності, що виникли внаслідок порушення органом держави чи місцевого самоврядування прав людини, навіть якщо вони не спричинили вагомих наслідків у вигляді погіршення здоров`я, можуть підтверджувати завдання моральної шкоди.
За змістом частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У частині другій статті 78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування. 
Згідно з частиною першою статті 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до частин першої, другої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до ч.4 ст. 82 ЦПК України обставини, встановлені рішенням суду у господарській, цивільній або адміністративній справі, що набрало законної сили, не доказуються при розгляді іншої справи, у якій беруть участь ті самі особи або особа, щодо якої встановлено ці обставини, якщо інше не встановлено законом.
Суд першої інстанції належно дослідив обставини у справі та виходячи з того, що  в ході розгляду справи №644/1907/16-а доведено факт протиправної бездіяльності УСЗН щодо розгляду заяви позивачки, обґрунтовано вважав, що позивач має право на відшкодування моральної шкоди.
Колегія суддів не бере до уваги доводи апеляційної скарги про те, що суд не врахував докази, подані позивачем на підтвердження розміру завданої йому моральної шкоди, оскільки суд з`ясувавши чинники, які враховуються під час визначення розміру відшкодування моральної шкоди, а саме обставини справи, характер, обсяг, тривалість та наслідки заподіяних позивачу моральних страждань, взявши до уваги засади розумності, виваженості й справедливості, дійшов обґрунтованого висновку про наявність підстав для стягнення відшкодування моральної шкоди саме у розмірі 5 000 грн.
Такий висновок суду щодо розміру відшкодування моральної шкоди узгоджується із правовим висновком, викладеним у постанові Великої Палати Верховного Суду від 15 грудня 2020 року в справі № 752/17832/14 (провадження № 14-538цс19), згідно з яким розмір моральної шкоди має бути не більшим, ніж достатньо для розумного задоволення потреб потерпілої особи, і не повинен призводити до її безпідставного збагачення.
В судовому засіданні в суді апеляційної інстанції ОСОБА_1    пояснила, що  крім моральної шкоди в результаті неправомірної бездіяльності УСЗН їй було завдано матеріальну шкоду у вигляді витрат на виготовлення ксерокопій позову та їх направлення на адресу відповідачів у дійсній справі. 
За зімстом ч. 1, п. 4 ч. 3 133 ЦПК України судові витрати складаються з судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.  До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати пов`язані з вчиненням інших процесуальних дій, необхідних для розгляду справи або підготовки до її розгляду.
З огляду на надані позивачкою докази та вимоги процесуального закону, зазначені понесені нею у межах дійсної справи витрати не є матеріальною шкодою, а є витратами пов`язаними з розглядом справи, тому судом обґрунтовано відмовлено у їх стягненні в якості відшкодування шкоди. 
Водночас ОСОБА_1 не позбавлена права звернутись до суду першої інстанції з заявою про ухвалення додаткового рішення про відшкодування таких витрат. 
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Згідно ч. 1 ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки доводи апеляційної скарги не спростовують правильність висновків суду першої інстанцій та не дають підстав вважати, що судом порушені норми матеріального та процесуального права, апеляційний суд дійшов висновку, що апеляційна скарга є необґрунтованою та підлягає залишенню без задоволення, а оскаржуване рішення - залишенню без змін.
Підстави для нового розподілу судових витрат відсутні.
Керуючись ст.ст.367, 368, п.1 ч.1 ст.374, ст.ст.375, 381, 382-384, 389 ЦПК України, суд, -
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 - залишити без задоволення.
Рішення Орджонікідзевського районного суду м. Харкова від 17 квітня 2025 року – залишити без змін. 
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, але може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складання повного тексту судового рішення.
Повний текст судового рішення складено 21.11.2025

Головуючий                                                                 О.Ю. Тичкова 

Судді                                                                         О.В. Маміна 

                                                                       Н.П. Пилипчук