РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

23 січня 2026 року 	справа № 580/13530/25 	
	м. Черкаси 	

Черкаський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Гаращенка В. В., розглянувши за правилами спрощеного провадження без виклику сторін адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області, Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області про визнання протиправними дій та зобов`язання вчинити певні дії,
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі позивач) звернулася до суду з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Черкаській області (відповідач 1), Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (відповідач 2), в якій просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 12.11.2025 № 232730028249 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 ;
- зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 періоди роботи на території Узбецької РСР з 23.08.1982 по 18.10.1982, з 13.01.1983 по 02.07.1984, з 09.07.1984 по 03.07.1986, з 02.04.1990 по 02.09.1994 та призначити пенсію за віком.
Обгрунтовуючи позовні вимоги, представник вказала, що позивач має право на призначення пенсії за віком у зв`язку з наявністю відповідного страхового стажу та досягненням відповідного віку. Позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду із заявою про призначення пенсії, однак відповідач рішенням від 12.11.2025 № 232730028249 відмовив позивачу в такому призначенні, не зарахувавши до страхового стажу спірні періоди роботи. Не погоджуючись з відмовою в призначенні пенсії, позивач звернулася до суду. 
Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області проти позову заперечило. У відзиві на позовну заяву, наданому до суду 07.01.2026, відповідач 1 зазначив, що Головним управлінням право позивача на отримання пенсії не порушувалось, тому підстави для визнання протиправними рішень, дій чи бездіяльності Головного управління, а так само зобов`язання Головного управління призначити пенсію — відсутні.
Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області, заперечуючи проти задоволення позовних вимог, 08.01.2026 подало до суду відзив на позовну заяву, в якому зазначило, що Головним управлінням розраховано страховий стаж для призначення пенсії за віком, який склав 30 років 7 місяців 11 днів. У результаті розгляду документів доданих до заяви до страхового стажу не зараховано періоди роботи на території Республіки Узбекистан з 23.08.1982 по 18.10.1982 (виправлення в номері наказу про звільнення); з 13.01.1983 по 02.07.1984, 09.07.1984 по 03.07.1986, 02.04.1990 по 02.09.1994, оскільки стаж можливо буде зарахувати після надходження підтвердження інформації з Міністерства закордонних справ. У позивача відсутній необхідний стаж для призначення пенсії за віком, а саме не менше 32 років. Вважає, що в діях органу Пенсійного фонду України не вбачається протиправних дій по відношенню до позивача, розрахунок стажу проведено згідно вимог чинного законодавства. 
Ухвалою від 23.12.2025 суддя позовну заяву прийняв до розгляду та відкрив спрощене позовне провадження без виклику сторін.
Дослідивши письмові докази, наявні в матеріалах справи, суд встановив такі фактичні обставини.
Позивач ОСОБА_1 народилася ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується даними паспорта серії НОМЕР_1 , виданого Соснівським РВ УМВС України в Черкаській області 20.04.1999. 
Згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 30.08.1982 позивач, зокрема, у спірні періоди працювала:
- із 23.08.1982 до 18.10.1982 - «Будівельне управління №5 будтресту 162»;
- із 13.01.1983 до 02.07.1984 - «Андіжанська ОГМТЗ»;
- із 09.07.1984 до 03.07.1986 - «Андіжанський завод «Електродвигун» імені « 50-річчя СРСР»;
- із 02.04.1990 до 02.09.1994 - «Андіжанське обласне управління статистики».
У серпні 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області звернулося до Міністерства закордонних справ України із листами від 12.08.2025 № 2300-0204-5/62836 «Щодо направлення запиту про підтвердження нездійснення в іншій державі пенсійних виплат» та № 2300-0204-5/62836 «Щодо надання інформації».
У листопаді 2025 року позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою від 05.11.2025 про призначення пенсії за віком.
За принципом екстериторіальності Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області розглянуло заяву позивача та 12.11.2025 прийняло рішення № 232730028249 про відмову у призначенні пенсії, яким відмовило позивачу в призначенні пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України № 1058-IV у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. 
У спірному рішенням відповідач 2 зазначив, що за доданими документами до страхового стажу не зараховано періоди роботи на території Республіки Узбекистан з 23.08.1982 по 18.10.1982 (виправлення в номері наказу про звільнення); з 13.01.1983 по 02.07.1984, 09.07.1984 по 03.07.1986, 02.04.1990 по 02.09.1994, оскільки стаж можливо буде зарахувати після надходження підтвердження інформації з Міністерства закордонних справ. Страховий стаж позивача становить 30 років 7 місяців 11 днів.
Таке рішення територіального органу Пенсійного фонду позивач вважає протиправним, тому за захистом своїх прав, свобод та інтересів звернулася в особі свого представника до суду з цим позовом.
Надаючи правову оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає таке.
Відповідно до ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцію та законами України.
Відповідно до частин першої та другої статті 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» № 1058-IV від 09.07.2003 (далі Закон № 1058-IV) пенсія - щомісячна пенсійна виплата в солідарній системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, яку отримує застрахована особа в разі досягнення нею передбаченого цим Законом пенсійного віку чи визнання її особою з інвалідністю, або отримують члени її сім`ї у випадках, визначених цим Законом.
Ч. 1 ст. 26 Закону № 1058-IV також визначає, що особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. Починаючи з 1 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
Ч. 1 ст. 24 Закону № 1058-IV встановлює, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок.
До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування (ч. 2 ст. 24 Закону № 1058-IV). 
Частиною четвертою статті 24 Закону №1058-IV передбачено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 44 Закону №1058-IV призначення (перерахунок) пенсії здійснюється за зверненням особи або автоматично (без звернення особи) у випадках, передбачених цим Законом.
Звернення за призначенням (перерахунком) пенсії здійснюється шляхом подання в електронній або паперовій формі заяви та інших документів, необхідних для призначення (перерахунку) пенсії, до територіального органу Пенсійного фонду або до уповноваженого ним органу чи уповноваженої особи застрахованою особою особисто або через законного представника недієздатної особи, особи, дієздатність якої обмежена, малолітньої або неповнолітньої особи. 
Як встановив суд, позивач звернулася до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії за віко. Відповідач 2 прийняв рішення від 12.11.2025 № 232730028249 про відмову у призначенні пенсії позивачу. До страхового стажу Головне управління не зарахувало такі періоди роботи на території Республіки Узбекистан з 23.08.1982 по 18.10.1982 (виправлення в номері наказу про звільнення); з 13.01.1983 по 02.07.1984, 09.07.1984 по 03.07.1986, 02.04.1990 по 02.09.1994, оскільки стаж можливо буде зарахувати після надходження підтвердження інформації з Міністерства закордонних справ. 
Щодо не зарахування до страхового стажу періоду роботи на території Республіки Узбекистан з 23.08.1982 по 18.10.1982, зокрема, у зв`язку з тим, що в номері наказу про звільнення є виправлення, то суд зазначає таке.
Дійсно, запис № 2 трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 30.08.1982 про звільнення 18.10.1982 позивача за власним бажанням містить виправлення в номері наказу від 18.10.82.
З цього приводу суд врахував, що відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затверджених наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.1993 № 58, трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Відповідно до п. 2.2 «Заповнення трудових книжок» зазначеної Інструкції заповнення трудової книжки вперше проводиться власником або уповноваженим ним органом не пізніше тижневого строку з дня прийняття працівника на роботу або прийняття студента вищого, учня професійно-технічного навчального закладу, що здобули професію (кваліфікацію) за освітньо-кваліфікаційним рівнем "кваліфікований робітник", "молодший спеціаліст", "бакалавр", "спеціаліст" та продовжують навчатися на наступному освітньо-кваліфікаційному рівні, на стажування.
До трудової книжки вносяться відомості про працівника: прізвище, ім`я та по батькові, дата народження; відомості про роботу, переведення на іншу постійну роботу, звільнення; відомості про нагородження і заохочення: про нагородження державними нагородами України та відзнаками України, заохочення за успіх у роботі та інші заохочення відповідно до чинного законодавства України; відомості про відкриття, на які видані дипломи, про використані винаходи і раціоналізаторські пропозиції та про виплачені у зв`язку з цим винагороди.
Записи в трудовій книжці при звільненні або переведенні на іншу роботу повинні провадитись у точній відповідності з формулюванням чинного законодавства і з посиланням на відповідну статтю, пункт закону (п. 2.3 Інструкції). 
Записи виконуються акуратно, ручкою кульковою або з пером, чорнилом чорного, синього або фіолетового кольорів, і завіряються печаткою запис про звільнення, а також відомості про нагородження та заохочення (п. 2.4 Інструкції). 
Суд вважає, що такий недолік трудової книжки, як виправлення в номері наказу про звільнення позивача (запис № 2), не може бути підставою для незарахування відповідачем до страхового стажу позивача вказаного періоду її роботи. При цьому суд враховує, що позивач не несе відповідальності за правильність заповнення трудової книжки, оскільки записи до неї вносилися відповідальною особою роботодавця. Формальні недоліки заповнення трудової книжки не можуть бути підставою для висновку про відсутність трудового стажу позивача за спірний період. Позивач не може бути позбавлений права на пенсійне забезпечення через неналежну організацію ведення обліку трудової книжки роботодавцем. 
Відповідно до правової позиції, викладеної Верховним Судом у постановах від 25.04.2019 у справі № 593/283/17 та від 30.09.2019 у справі № 638/18467/15-а, формальні неточності у документах, за загальним правилом, не можуть бути підставою для органів пенсійного фонду для обмеження особи у реалізації конституційного права на соціальний захист.
З огляду на це, суд вважає необґрунтованим незарахування відповідачем до страхового стажу позивача зазначеного періоду роботи лише з підстави наявності у трудовій книжці виправлення номера наказу про звільнення позивача.
Щодо незарахування спірних періодів роботи позивача в Республіці Узбекистан у зв`язку з відсутністю документів, виданих органами пенсійного забезпечення іншої держави на підтвердження факту неотримання відповідних виплат, або інформації про неможливість отримання таких документів, суд зазначає таке.
З цього приводу суд врахував, що відповідно до ст. 62 Закону №1788-ХІІ основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Згідно з пунктами 1, 2 Порядку підтвердження наявного стажу роботи для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 № 637 (далі Порядок № 637) основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Відповідно до п. 1.1 Інструкції про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженої наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення України від 29.07.93 № 58 (далі Інструкція № 58), трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника. Трудові книжки ведуться на всіх працівників, які працюють на підприємстві, в установі, організації (далі - підприємство) усіх форм власності або у фізичної особи понад п`ять днів, у тому числі осіб, які є співвласниками (власниками) підприємств, селянських (фермерських) господарств, сезонних і тимчасових працівників, а також позаштатних працівників за умови, якщо вони підлягають державному соціальному страхуванню.
Як встановив суд, згідно із записами в трудовій книжці серії НОМЕР_2 від 30.08.1982 позивач, зокрема, у спірні періоди працювала: із 23.08.1982 до 18.10.1982 - «Будівельне управління №5 будтресту 162»; із 13.01.1983 до 02.07.1984 - «Андіжанська ОГМТЗ»; із 09.07.1984 до 03.07.1986 - «Андіжанський завод «Електродвигун» імені « 50-річчя СРСР»; із 02.04.1990 до 02.09.1994 - «Андіжанське обласне управління статистики».
Суд зауважує, що записи у трудовій книжці позивача заповнені відповідно до вимог Інструкції № 58 та містять усі необхідні відомості, які дають можливість встановити дати прийняття та звільнення з роботи, місце роботи, а також накази, на підставі яких позивач була прийнята та звільнена. Окрім того, зазначені записи не містять підтирань чи інших застережень, які б давали підстави сумніватися в їх достовірності, за винятком технічного виправлення в номері наказу про звільнення (запис № 2), що, на переконання суду, не спростовує факт роботи позивача у спірний період. 
Також суд врахував, що у спірні періоди Узбецька РСР і Українська РСР входили до складу СРСР.
Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Деякі питання обчислення страхового стажу» від 16.05.2025 № 562, яка 20.05.2025 набрала чинності.
Пунктом 1 зазначеної постанови затверджено Порядок підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування їх до страхового стажу (далі Порядок №562) та Порядок підтвердження та зарахування періодів роботи особи в іншій державі до страхового стажу (стажу роботи) для визначення права на призначення пенсії за віком.
Порядок № 562 визначає механізм підтвердження нездійснення іншою державою пенсійних виплат особам, які проживають в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР для зарахування таких періодів трудової діяльності до страхового стажу, зокрема на пільгових умовах.
За змістом пункту 3 Порядку № 562 у разі коли в документах, що подаються особою до територіального органу Пенсійного фонду України для призначення пенсії, зазначено періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР, у заяві про призначення пенсії така особа зазначає інформацію про те, що вона отримує або не отримує пенсійні виплати в інших державах.
Приписами пункту 4 Порядку №562 унормовано, що у разі коли у заяві про призначення пенсії особа зазначила інформацію про те, що вона не отримує пенсійні виплати в іншій державі, особа додає до заяви про призначення пенсії документи, видані органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі, які підтверджують факт неотримання таких виплат.
У разі відсутності документів про неотримання в іншій державі пенсійних виплат особа зазначає причини неможливості їх отримання та може звернутися до територіального органу Пенсійного фонду України за допомогою в поданні до іншої держави запиту щодо відповідних документів.
За змістом абзаців 5-6 Порядку № 562 МЗС протягом п`яти робочих днів з дня отримання зазначеного запиту передає дипломатичними каналами іншій державі та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі, запит з інформацією про те, що всі особисті дані, які будуть зазначені в наданих документах, є конфіденційними. Після отримання документів до даних, які зазначені в них, будуть застосовані вимоги Законів України «Про інформацію» та «Про захист персональних даних», і такі дані будуть використовуватися виключно для потреб, пов`язаних з питаннями загальнообов`язкового державного соціального страхування, визначених законом.
Якщо відсутня можливість здійснення обміну інформацією між територіальним органом Пенсійного фонду України та органами, що здійснюють пенсійне забезпечення в іншій державі (міжнародне співробітництво між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення іншої держави не налагоджувалося чи не отримано відповіді на запит МЗС протягом 45 днів з дати його надсилання до іншої держави та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в іншій державі), до появи можливості здійснення такого обміну/отримання підтвердних документів про нездійснення іншою державою пенсійних виплат особі, яка проживає в Україні, за періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 р. за межами України в республіках колишнього Союзу РСР,пенсія особі обчислюється з урахуванням періодів роботи в республіках колишнього Союзу РСР. У такому разі в заяві про призначення пенсії особа зазначає інформацію про те, що вона не отримує пенсійних виплат у відповідній державі та не може документально підтвердити нездійснення іншою державою пенсійних виплат за зазначені періоди.
Аналіз вказаних норм свідчить про те, що періоди трудової діяльності до 1 січня 1992 року за межами України в республіках колишнього Союзу РСР можуть бути зараховані до страхового стажу лише за умови (1) відсутності налагодженого обміну інформацією між органами пенсійного забезпечення України та відповідної держави або (2) за умови ненадання відповіді на запит МЗС України протягом 45 днів з дати його надсилання.
Водночас, до моменту встановлення такого обміну чи отримання підтвердних документівпенсія обчислюється з урахуванням цих періодів, за умови, що особа у своїй заяві зазначає про відсутність пенсійних виплат у відповідній державі та неможливість їх документального підтвердження.
Суд зауважує, що у заяві про призначення пенсії за віком ОСОБА_1 від 05.11.2025 зазначила про те, що вона пенсійних виплат в Узбекистані не отримує, документального підтвердження нездійснення виплат Узбекистаном за спірні періоди надати не може.
На переконання суду, наведені записи у заяві позивача від 05.11.2025 свідчать про дотримання позивачем вимог Порядку № 562 в частині повідомлення про відсутність пенсійних виплат у відповідній державі та неможливість їх документального підтвердження.
Також у серпні 2025 року Головне управління Пенсійного фонду України в Черкаській області зверталося до Міністерства закордонних справ України із листами від 12.08.2025 № 2300-0204-5/62836 «Щодо направлення запиту про підтвердження нездійснення в іншій державі пенсійних виплат» та № 2300-0204-5/62836 «Щодо надання інформації». Однак, відповіді на запити МЗС від 12.08.2025 не отримано протягом 45 днів з дати надсилання.
Суд вважає, що за відсутності міжнародного співробітництва між органами пенсійного забезпечення України та органами пенсійного забезпечення Узбецької РСР та не отримання відповіді на запит МЗС від 12.08.2025 № 2300-0204-5/62836 протягом 45 днів з дати його надсилання до Узбецької РСР та органу, що здійснює пенсійне забезпечення в Узбецькій РСР про нездійснення Узбецькою РСР пенсійних виплат за спірні періоди трудової діяльності, ОСОБА_1 не може нести негативні наслідки у вигляді відмови у зарахуванні спірних періодів роботи до страхового стажу.
Також питання пенсійного забезпечення регулюються, а також регулювалися на момент набуття позивачем страхового стажу двосторонніми угодами в цій галузі, а також Угодою про гарантії прав громадян держав-учасниць співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі Угода), яку ратифіковано Законом України за № 290/95-ВР від 11.07.1995 та згідно із статтею 1 якої, пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць цієї Угоди та членів їх сімей здійснюється за законодавством країни, на території якого вони проживають.
Відповідно до статті 19 Закону України «Про міжнародні договори України» чинні міжнародні договори України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, є частиною національного законодавства і застосовуються у порядку, передбаченому для норм національного законодавства. Якщо міжнародним договором України, який набрав чинності в установленому порядку, встановлено інші правила, ніж ті, що передбачені у відповідному акті законодавства України, то застосовуються правила міжнародного договору.
Як передбачено частиною другою статті 4 Закону № 1058-IV якщо міжнародним договором України, згода на обов`язковість якого надана Верховною Радою України, встановлено інші норми, ніж ті, що передбачені законодавством України про пенсійне забезпечення, то застосовуються норми міжнародного договору.
Одним із міжнародних договорів з питань пенсійного забезпечення, який підписала Україна, стала багатостороння Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних держав в галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992, зобов`язання за якою взяли на себе дев`ять держав - учасниць СНД, у тому числі Україна та Узбекистан (далі Угода).
Відповідно до статті 1 Угоди пенсійне забезпечення громадян держав - учасниць цієї Угоди та членів їхніх сімей здійснюється за законодавством держави, на території якої вони проживають.
Статтею 5 Угоди встановлено, що ця Угода поширюється на всі види пенсійного забезпечення громадян, які встановлені або будуть встановлені законодавством держав - учасниць Угоди.
Статтею 6 Угоди встановлено, що призначення пенсій громадянам держав - учасниць Угоди проводиться за місцем проживання.
Для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав - учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою.
Відповідно до статті 11 Угоди, необхідні для пенсійного забезпечення документи, видані у належному порядку на території держав - учасниць Співдружності Незалежних Держав і держав, що входили до складу СРСР або до 1 грудня 1991 року, приймаються на території держав - учасниць Співдружності без легалізації.
Згідно із абзацами 2, 3 статті 6 Угоди між Урядом України і Урядом РФ «Про трудову діяльність і соціальний захист громадян України і Росії, які працюють за межами кордонів своїх країн» від 14 січня 1993 року, трудовий стаж, включаючи стаж який обчислюється у пільговому порядку, і стаж роботи за спеціальністю, набутий у зв`язку з трудовою діяльністю на територіях обох Сторін, взаємно визнається Сторонами. Обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність. Сторонами визнаються дипломи, свідоцтво, інші документи державного зразка про рівень освіти і кваліфікації, які видані відповідними компетентними органами Сторін, без легалізації.
Частиною другою статті 4 Угоди «Про співробітництво в галузі трудової міграції та соціального захисту трудівників-мігрантів» від 15 квітня 1994 року, підписаної Урядами Азербайджанської Республіки, Республіки Вірменія, республіки Білорусь, Республіки Грузія, Республіки Казахстан, Киргизької Республіки, Республіки Молдова, РФ, Республіки Таджикистан, Туркменістану, Республіки Узбекистан, України, передбачено, що трудовий стаж, зокрема стаж на пільгових підставах і за спеціальністю, взаємно визнається Сторонами.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку про те, що обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої відбувалась трудова діяльність; пільговий стаж, набутий на території однієї з цих двох держав, визнається іншою державою.
Положення Угоди були чинними на момент роботи позивача у спірний період. Дія Угоди припинена згідно з постановою Кабінету Міністрів України № 639 від 24.06.2023.
При цьому суд враховує, що 29.11.2022 Кабінет Міністрів України прийняв постанову «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», згідно з пунктом 1 якої постановив вийти з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 р. у м. Москві. Постанова набрала чинності 02.12.2022.
Водночас, відповідно до пункту 2 статті 13 Угоди про гарантії пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Отже, положення відповідних міжнародних договорів розповсюджується також і на питання пов`язані із зарахуванням періодів роботи на території інших держав до страхового стажу та обчислення пенсій, пов`язаних із їх перерахунком. Діюче в Україні пенсійне законодавство передбачає, що у разі, якщо пенсія призначена на території України, а особа працювала на території російської федерації або на підприємстві зареєстрованому на території Російської Федерації після 13.03.1992, то цей стаж має враховуватись на території України як власний страховий (трудовий стаж), хоча пенсійні внески можуть сплачуватись в росії. Тобто існує гарантія врахування страхового стажу кожної із сторін при призначенні пенсії на її території без перерахування страхових внесків.
Вказане узгоджується з правовою позицією, викладеною в постановах Верховного Суду від 14 листопада 2019 року у справі №676/6166/16-а, від 16 квітня 2020 року у справі №555/2250/16-а від 17 червня 2020 року у справі №646/1911/17, від 21 лютого 2020 року у справі № 291/99/17 та від 06 липня 2020 року у справі № 345/9/17.
Суд зазначає, що на час набуття позивачем трудового стажу в спірний період, вказані вище Угоди були чинними для України, тому підлягають застосуванню до таких правовідносин.
Окрім того, суд вважає, що стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць Угоди, враховується при встановленні права на пенсію та її обчисленні. При цьому, обчислення стажу здійснюється згідно з законодавством Сторони, на території якої відбувалась трудова діяльність, а пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць проводиться по законодавству держави, на території якого вони проживають.
Дійсно, 01.12.2022 Верховна Рада України прийняла Закон України за № 2783-IX «Про зупинення дії та вихід з Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року» (далі Закон № 2783-IX), який набрав чинності 23.12.2022 і яким постановила зупинити у відносинах з Російською Федерацією та Республікою Білорусь дію Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах, вчиненої від імені України у м. Мінську 22 січня 1993 року і ратифікованої Законом України від 10 листопада 1994 року № 240/94-ВР, та Протоколу до Конвенції про правову допомогу і правові відносини у цивільних, сімейних та кримінальних справах від 22 січня 1993 року, вчиненого від імені України у м. Москві 28 березня 1997 року і ратифікованого Законом України від 3 березня 1998 року №140/98-ВР.
Проте суд зазначає, що відповідно до статті 58 Конституції України, закони та інші нормативно-правові акти не мають зворотної дії в часі, крім випадків, коли вони пом`якшують або скасовують відповідальність особи.
Як встановив суд записами трудової книжки позивача серії НОМЕР_2 від 30.08.1982 підтверджується, що позивач з 23.08.1982 по 18.10.1982, з 13.01.1983 по 02.07.1984, з 09.07.1984 по 03.07.1986, з 02.04.1990 по 02.09.1994 працювала на території Узбекистану.
Підсумовуючи наведене, суд зазначає, що не зараховані відповідачем 2 до страхового стажу позивача періоди роботи у Узбецькій РСР відносяться до періоду, коли приведені вище угоди були чинними для України, а тому спірні періоди роботи позивача мають бути зараховані до її страхового стажу.
Ураховуючи зазначене, суд вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 12.11.2025 № 232730028249 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Що стосується обраного позивачем способу захисту порушеного права шляхом призначення пенсії за віком, суд зазначає таке.
Суд врахував, що на дату звернення із заявою про призначення пенсії, позивач досягнула віку – 60 років. Відповідно до відомостей Форми РС-право стаж для розрахунку права позивача становить 30 років 7 місяці 11 днів. Суд встановив та підтверджується матеріалами справи обгрунтованість зарахування позивачу спірних періодів роботи. Таким чином, страховий стаж позивача на час звернення до пенсійного органу із заявою про призначення пенсії становив понад 32 рік. 
Нормативно-правовим актом, яким у цьому випадку регулюються умови призначення пенсії за віком є ст. 26 Закону № 1058-IV.
Отже, ефективним способом захисту порушеного права позивача є зобов`язання Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області прийняти рішення про призначення позивачу пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону № 1058-IV.
Щодо дати з якої позивач набула право на призначення пенсії, суд врахував таке.
Відповідно до ч. 1 ст. 45 Закону № 1058-IV пенсія призначається з дня звернення за пенсією, крім визначених Законом випадків.
Тому, суд дійшов висновку, що позивач має право на призначення пенсії із дня звернення за пенсією – 05.11.2025.
Згідно з частиною 1 статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. При цьому в силу положень частини 2 статті 77 вказаного кодексу, в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
За вказаних обставин, виходячи з меж заявлених позовних вимог, системного аналізу положень чинного законодавства України та матеріалів справи, суд дійшов висновку, що викладені в позовній заяві доводи позивача є обґрунтованими, а вимоги такими, що належить задовольнити повністю.
Згідно частини 1 статті 139 Кодексу адміністративного судочинства України у разі задоволення позову судові витрати покладаються на відповідача.
Отже, на користь позивача за рахунок бюджетних асигнувань відповідача необхідно стягнути судовий збір в сумі 1 211 грн 20 коп.
Враховуючи викладене, керуючись статтями 9, 14, 73-77, 139, 242 – 246, 255, 295, 297 Кодексу адміністративного судочинства України, суд
ВИРІШИВ:
Адміністративний позов задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області від 12.11.2025 № 232730028249 про відмову у призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (58002, Чернівецька обл., м. Чернівці, площа Центральна, буд. 3, код ЄДРПОУ 40329345) зарахувати до страхового стажу ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) періоди роботи згідно записів трудової книжки серії НОМЕР_2 від 30.08.1982 на території Узбецької РСР з 23.08.1982 по 18.10.1982, з 13.01.1983 по 02.07.1984, з 09.07.1984 по 03.07.1986, з 02.04.1990 по 02.09.1994 та призначити пенсію за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» з 05.11.2025.
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Чернівецькій області (58002, Чернівецька обл., м. Чернівці, площа Центральна, буд. 3, код ЄДРПОУ 40329345) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_3 ) судові витрати зі сплати судового збору в сумі 1 211 (одна тисяча двісті одинадцять) гривень 20 копійок.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо її не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційного суду за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана безпосередньо до Шостого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня підписання судового рішення.

Суддя 	Валентин ГАРАЩЕНКО