ТЕРНОПІЛЬСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

Справа № 2-469/10	Головуючий у 1-й інстанції Данилів О.М. 	
Провадження № 22-ц/817/1216/25 	Доповідач - Храпак Н.М.	
Категорія - 	  	

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 грудня 2025 року  м. Тернопіль
Тернопільський апеляційний суд в складі: 
Головуючої - Храпак Н.М. 
Суддів -  Костів О. З., Хома М. В., 
за участі секретаря - Дідух М.Є. 
та сторін: заявниці ОСОБА_1 , її представника  адвоката Прийдуна В.М., представника   Бережанського відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Західного МРУ МЮ — Кривня І.С.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу № 2-469/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Прийдун Володимир Михайлович, на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2025 року, постановлену суддею Данилів О.М., повний текст якого складено 10 жовтня 2025 року, у справі за поданням державного виконавця Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент» про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 ,-

В С Т А Н О В И В: 
у жовтні 2025 року державний виконавець Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Покиньборода Оксана Анатоліївна звернулася в Бережанський районний суд із поданням, в якому просила тимчасово обмежити у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 до виконання зобов`язань, покладених на неї відповідно до виконавчого листа № 2-469/10, виданого 27 жовтня 2010 року про стягнення з неї в користь ВАТ ''Комерційний банк '' Надра'' боргу по договору кредиту у розмірі 17 492,28 доларів США, що на день постановлення рішення було еквівалентно 138 042,07грн.
В обґрунтування подання державний виконавець вказує, що відповідно до ст.ст. 3, 4, 24, 25, 26 Закону України “Про виконавче провадження”, виконавцем 21.12.2015 року винесено постанову про відкриття виконавчого провадження, якою боржника ОСОБА_1 зобов`язано подати декларацію про доходи та майно і попереджено її про відповідальність за неподання такої декларації або внесення до неї завідомо неправдивих відомостей. І хоч копію постанови державним виконавцем було направлено сторонам виконавчого провадження, однак незважаючи на вказане, рішення боржником не виконано, декларацію не надано, будь-яких дій, спрямованих на його виконання, не здійснено, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавчого провадження". А так, як згідно отриманої інформації у боржника на праві власності відсутнє нерухоме майно, транспортні засоби за боржником не зареєстровано та ОСОБА_1 на виклики державного виконавця двічі не з`явилась та не подала пояснення про причини невиконання рішення суду, а із достовірних джерел стягувачу стало відомо про те, що ОСОБА_1 з метою постійного проживання на території іншої країни має намір виїхати за межі України, що унеможливить виконання рішення суду, а тому, посилаючись на наведене, просила подання задоволити та тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею зазначених у виконавчому провадженні зобов`язань.
Ухвалою Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2025 року подання державного виконавця Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції Покиньбороди Оксани Анатоліївни про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , задоволено.
Тимчасово обмежено ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , адреса місця проживання: АДРЕСА_1 , у праві виїзду за межі України до виконання зобов`язань, покладених на неї згідно виконавчого листа № 2-469/10, виданого Бережанським районним судом Тернопільської області 17 серпня 2010 року, про солідарне стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ ''Комерційний банк "Надра"заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 492,28 доларів США, що на день постановлення рішення еквівалентно 138042,07 грн.
Не погоджуючись із ухвалою суду першої інстанції, ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Прийдун Володимир Михайлович, подала апеляційну скаргу, у якій просить визнати незаконною та скасувати ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2025 року про тимчасове обмеження її у праві виїзду за межі України.
На обґрунтування доводів апеляційної скарги зазначає, що оскаржувана ухвала є незаконною та необґрунтованою. 
Вказує, що державним виконавцем не було надано належних та допустимих доказів на підтвердження факту свідомого ухилення від виконання зобов`язання за рішеннями суду. 
Вважає твердження державного виконавця що не подання нею декларації про доходи та майно, і не здійснення нею будь-яких дій, спрямованих на його виконання та те, що із достовірних джерел стягувачу стало відомо про те, що ОСОБА_1 з метою постійного проживання на території іншої країни має намір виїхати за межі України, що унеможливить виконання рішення суду є безпідставними та не відповідають дійсності, виходячи з такого. 
Вказує, що вона зареєстрована за адресою: АДРЕСА_2 з 13.09.2017 року, що підтверджується відповідним записом у її паспорті і витягу з реєстру місця проживання. Крім того, вона не являється підприємцем і не зобов`язана подавати декларацію про доходи та майно та про необхідність подачі декларації її ніхто не повідомляв. За нею не рахується жодного майна та транспортного засобу. Також, зазначає, що від виконання рішення суду не ухиляється, так як працює викладачем у ВСП «Бережанський фаховий коледж НУБІП України» і на погашення боргу на підставі виконавчого листа нею регулярно сплачується 20% із заробітної плати на погашення боргу (довідка додається). 
Також, наголошує, що її робота пов`язана з постійними виїздами за кордон України. Так як в Бережанському коледжі ОСОБА_1 є координатором проекту DAAD “Діджидалізація. Збір даних”, організований університетом в м. Тріздорфі (Німеччина), для чого їй необхідно періодично на незначний період часу виїжджати за кордон, про що державному виконавцю неодноразово говорила.
Звертає увагу суду, що позику у банку “Надра” брав її чоловік, а вона була тільки його поручителем. Фактичні шлюбні відносини припинилися з 2022 року та місцезнаходження боржника ОСОБА_2 їй не відоме.
Бережанський відділ державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції подав відзив на апеляційну скаргу, у якому просить у задоволенні апеляційної скарги відмовити.
У відзиві на апеляційну скаргу зазначено, що на виконанні у Бережанського відділу державної виконавчої служби Тернопільського району Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження 49685760 з виконання виконавчого листа № 2-469/10, виданого 27.10.2010 про стягнення солідарно з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ Комерційний банк "Надра" 17492,28 доларів США, що еквівалентно 138042,07 грн заборгованості за кредитним договором.
За вказаним виконавчим документом боржником є – ОСОБА_1 , однак рішення суду на сьогоднішній день боржником не виконано, декларацію не надано, що суперечить вимогам частини п`ятої статті 19 Закону України "Про виконавче провадження".
Вважають, що твердження заявниці, що вона не являється підприємцем і не зобов`язана подавати декларацію про доходи та майно та про необхідність подачі декларації її ніхто не повідомляв є хибним, оскільки боржник відповідно до частини п`ятої ст. 19 ЗУ «Про виконавче провадження» зобов`язаний подавати декларації про майновий стан та доходи на вимогу державного виконавця не залежно чи ця особа є юридична, фізична-особа підприємець чи фізична особа.
Згідно виконавчого документу місцезнаходження, місце проживання боржника АДРЕСА_1 . 20.08.2025 та 02.09.2025 державним виконавцем скеровано на адресу боржника виклик державного виконавця, в якому, в тому числі, вимагалось надати інформацію про місце проживання боржника.
Додатково, звертають увагу суду, що на момент винесення подання про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України та станом на 28.11.2025 боржник витребуваної інформації не надав, також в матеріалах ВП №55247222 відсутня заява, якою боржник повідомляє про зміну місця реєстрації чи проживання боржника.
Крім того, у вищевказаних викликах про надання інформації, зазначалось і про надання інформації про майно та доходи боржника, однак станом на момент винесення подання про тимчасове обмеження в праві виїзду за межі України та станом на 28.11.2025 боржник витребуваної інформації не надав.
Також, твердження заявниці, що на погашення боргу регулярно сплачує 20% із своєї заробітної плати не відповідає дійсності, оскільки 24.11.2017, державним виконавцем винесено постанову про звернення стягнення на заробітну плату боржника та в примусовому порядку здійснює стягнення на користь стягувача в розмірі 20% від заробітної плати заявниці. З моменту відкриття і по даний час боржником самостійно, добровільно кошти на користь стягувача не погашала.
Крім того, в матеріалах виконавчого провадження на момент подачі подання та на даний час відсутня інформація про те, що боржник є координатором проекту DAADДіджидалізація. Збір даних», організований університетом в м. Тріздорфі (Німеччина). Згідно відповіді на запит в ДПСУ за період з 01.01.2025 по 02.09.2025 боржник не перетинала державний кордон.
Заявник, також в апеляційній скарзі зазначає що позику в банку брав чоловік, та що з 2022 року шлюбні відносини припиненні, місцезнаходження боржника не відоме.
При цьому, виконавче провадження перебуває на виконанні з 21.12.2015, тобто в той період, коли боржнику було відомо про місцезнаходження чоловіка та з яким підтримувала шлюбні відносини. Крім того, ОСОБА_1 не надано жодних доказів про розірвання шлюбу.
Виходячи з вищевикладеного, вважають, що суд першої інстанції в повній мірі дослідив обставини справи, прийняв законну та обґрунтовану ухвалу, і правомірно тимчасово обмежив у праві виїзду за межі України ОСОБА_1 .
Ухвалою Тернопільського апеляційного суду Тернопільської області від 03 грудня 2025 року, клопотання Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про залучення до участі у справі третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, а саме Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент» — задоволено.
Залучено Товариство з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент» в якості третьої особи на стороні позивача, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору до участі у справі №2-469/10 за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Прийдун Володимир Михайлович, на ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 жовтня 2025 року, у справі за поданням державного виконавця Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 .
ОСОБА_1 та її представник — адвокат Прийдун В.М. в судовому засіданні підтримали апеляційну скаргу, зіславшись на доводи викладені в ній та просили її задовольнити.
Представник Бережанського відділу ДВС у Тернопільському районі Тернопільської області Західного МРУ М.Ю. — Кривень І.С. у судовому засіданні проти апеляційної скарги заперечив та просив ухвалу суду залишити без змін.
Представник третьої особи ТОВ «Брайт інвестмент» - Криченко О.М. в судове засідання не з`явилася, хоча належним чином була повідомлена про час, дату і місце проведення судового засідання, що підтверджується довідкою про доставку судової повістки до електронного кабінету. Разом з тим, через систему “Електроний суд” до Тернопільського апеляційного суду надіслали заяву, в якій просять розгляд даної справи здійснювати без участі ТОВ «Брайт інвестмент», вимоги державного виконавця підтримують в повному обсязі. 
Відповідно до частини 6 статті 128 ЦПК України судова повістка, а у випадках, встановлених цим Кодексом, - разом з копіями відповідних документів, надсилається до електронного кабінету відповідного учасника справи, а в разі його відсутності - разом із розпискою рекомендованим листом з повідомленням про вручення або кур`єром за адресою, зазначеною стороною чи іншим учасником справи.
Згідно з п.2 ч. 8 ст. 128 ЦПК України днем вручення судової повістки є день отримання судом повідомлення про доставлення судової повістки до електронного кабінету особи.
У відповідності до вимог ч. 2 ст. 372 ЦПК України неявка у судове засідання будь-якого учасника процесу за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, тому колегія суддів вважає за можливе розглянути справу у відсутності учасників процесу, які не з`явилися в судове засідання, проте заявили клопотання слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши суддю-доповідача, пояснення учасників справи, дослідивши матеріали справи, перевіривши законність і обґрунтованість ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає до задоволення, з огляду на таке.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Як вказано в частині третій статті 3 ЦПК України провадження в цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Частина друга статті 129 Конституції України визначає основні засади судочинства, однією з яких згідно з пунктом 3 цієї частини є змагальність сторін та свобода в наданні ними суду своїх доказів і в доведенні перед судом їх переконливості.
Задовольняючи подання державного виконавця Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 , суд першої інстанції виходив з того, що боржник у добровільному порядку рішення суду не виконує, а також ігнорує виклики державного виконавця з метою надання пояснень щодо причин невиконання рішення суду, умисно не подала декларацію про свої доходи та майно, а тому суд прийшов до висновку, що за наведених обставин державним виконавцем доведено факт умисного ухилення боржника від виконання рішення суду щодо погашення заборгованості.
Також, суд вказав, що з телефонної розмови із боржником стягувачу стало відомо про те, що ОСОБА_1 з метою постійного проживання на території іншої країни має намір виїхати за межі України, що унеможливить виконання рішення суду, а тому суд дійшов висновку, що подання виконавця слід задоволити та тимчасово обмежити ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України до виконання нею зазначених у виконавчому провадженні зобов`язань, покладених на неї згідно виконавчого листа № 2-469/10, виданого Бережанським районний судом Тернопільської області 17 серпня 2010 року про стягнення з ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ ''Комерційний банк "Надра" заборгованості за кредитним договором у розмірі 17 492,28 доларів США, що на день постановлення рішення еквівалентно 138 042, 07 грн. і вказане обмеження відповідатиме п.5 ч.1, ч.2 ст.6 Закону України «Про порядок виїзду з України громадян України».
З таким висновками суду першої інстанції колегія суддів в повному обсязі погодитися не може, з огляду на таке.
Відповідно до статті 129 Конституції України однією з основних засад судочинства є обов`язковість рішень суду.
Частинами першою, другою статті 18 ЦПК України передбачено, що судові рішення, що набрали законної сили, обов`язкові для всіх органів державної влади і органів місцевого самоврядування, підприємств, установ, організацій, посадових чи службових осіб та громадян і підлягають виконанню на всій території України, а у випадках, встановлених міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, - і за її межами. Невиконання судового рішення є підставою для відповідальності, встановленої законом.
Відповідно до статті 1 Закону України «Про виконавче провадження» виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) (далі - рішення) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Примусове виконання рішень покладається на органи державної виконавчої служби (державних виконавців) та у передбачених цим Законом випадках на приватних виконавців, правовий статус та організація діяльності яких встановлюються Законом України «Про органи та осіб, які здійснюють примусове виконання судових рішень і рішень інших органів» - частина 1 статті 5 Закону України «Про виконавче провадження».
Відповідно до пункту 1 частини 1 статті 26 Закону України «Про виконавче провадження» виконавець розпочинає примусове виконання рішення на підставі виконавчого документа, зазначеного у статті 3 цього Закону, за заявою стягувача про примусове виконання рішення.
Стаття 10 Закону України «Про виконавче провадження» визначає, що заходами примусового виконання рішень є: 1) звернення стягнення на кошти, цінні папери, інше майно (майнові права), корпоративні права, майнові права інтелектуальної власності, об`єкти інтелектуальної, творчої діяльності, інше майно (майнові права) боржника,утому числі якщо вони перебувають в інших осіб або належать боржникові від інших осіб, або боржник володіє ними спільно з іншими особами; 2) звернення стягнення на заробітну плату, пенсію, стипендію та інший дохід боржника; 3) вилучення в боржника і передача стягувачу предметів, зазначенихурішенні; 4) заборона боржнику розпоряджатися та/або користуватися майном, яке належить йому на праві власності,утому числі коштами, або встановлення боржнику обов`язку користуватися таким майном на умовах, визначених виконавцем; 5) інші заходи примусового характеру, передбачені цим Законом.
Відповідно до статті 441 ЦПК України, тимчасове обмеження фізичної особи у праві виїзду за межі України може бути застосоване судом як захід забезпечення виконання судового рішення або рішення інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом.
Суд може постановити ухвалу про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України фізичної особи, яка є боржником за невиконаним нею судовим рішенням або рішення інших органів (посадових осіб), якщо така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених не неї відповідним рішенням, на строк до виконання зобов`язань за рішенням, що виконується у виконавчому провадженні.
Апеляційний суд перевіряє законність і обґрунтованість судового рішення першої інстанції станом на час його постановлення, проте не може не враховувати зміни в процесуальному законодавстві, зокрема, ті, як були внесені в зв`язку встановленням Європейським судом з прав людини порушень положень Європейської конвенції з прав людини.
Відповідно до статті 33 Конституції України кожному, хто на законних підставах перебуває на території України, гарантується свобода пересування, вільний вибір місця проживання, право вільно залишити територію України, за винятком обмежень, які встановлюються законом.
Законодавством України зазначені правовідносини регулюються статтею 313 Цивільного кодексу України, відповідно до якої фізична особа має право на свободу пересування. Фізична особа, яка досягла шістнадцяти років, має право на вільний самостійний виїзд за межі України. Фізична особа може бути обмежена у здійсненні права на пересування лише у випадках, встановлених законом.
З системного аналізу наведених правових норм вбачається, що тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон є виключним заходом забезпечення виконання судового рішення, застосування якого є правом, а не обов`язком суду.
Європейський суд з прав людини в рішенні від 11 травня 2021 року по справі «Стецов проти України» (заява № 5170/15) з огляду на принцип пропорційності Суд дійшов висновку про те, що, по-перше, намір боржника у разі несплати судового боргу важко встановити і така оцінка значною мірою суб`єктивна; а, по-друге, це не може бути єдиною підставою для накладення оскаржуваного обмеження, якщо воно триває довше, аніж протягом короткого початкового періоду. Відповідна служба має бути спроможна пояснити, яким чином обмеження у праві на виїзд сприятиме стягненню заборгованості з урахуванням конкретної ситуації заявника та інших обставин справи. Однак у ці справі, на думку органів державної влади, які ініціювали й санкціонували цей захід, ні суд, ні державний виконавець не були компетентні скасовувати обмеження або переглядати його доцільність та ефективність. З огляду на чинне на той момент національне законодавство і позицію органів державної влади у справі заявника зрозуміло, що у випадку накладення обмеження його можна було скасувати тільки після того, як відповідна особа погасить заборгованість у повному обсязі. На думку Суду, така норма суперечить статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.
Разом з тим, ЄСПЛ взяв до уваги реформу цивільного процесуального законодавства, яка дозволяє боржнику ініціювати процедуру скасування обмежень у праві на виїзд. Однак цю реформу було впроваджено після подій, що стали підставою для цієї заяви. З урахуванням цих чинників Суд дійшов висновку про вжиття стосовно заявника заходів, які не були достатньо обґрунтовані та не могли бути повторно розглянуті або переглянуті до моменту погашення заборгованості у повному обсязі (див., для порівняння, згадане рішення у справі «Рінер проти Болгарії» (Riener c. Bulgarie), пункт 127). Таким чином, Суд виснував, що держава не виконала своє зобов`язання за статтею 2 Протоколу № 4 до Конвенції про гарантування, що з урахуванням обставин будь-яке втручання у право особи на виїзд зі своєї країни буде обґрунтованим і пропорційним із самого початку й протягом усього періоду його дії. Отже, було порушено право заявника на свободу пересування, гарантоване пунктом 2 статті 2 Протоколу № 4 до Конвенції.
Проте стаття 18 Закону України «Про виконавче провадження» передбачає обов`язок виконавця вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
З моменту звернення у належний спосіб до органів виконавчої служби із заявою про відкриття виконавчого провадження, стягувач має право розраховувати, що компетентний орган здійснить всі можливі заходи для виконання постановленого судового рішення, що набрало законної сили.
Пунктом 19 частини 3 статті 18 Закону України «Про виконавче провадження» встановлено, що виконавець під час здійснення виконавчого провадження має право у разі ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, звертатися до суду за встановленням тимчасового обмеження у праві виїзду боржника - фізичної особи чи керівника боржника - юридичної особи за межі України до виконання зобов`язань за рішенням або погашення заборгованості за рішеннями про стягнення періодичних платежів.
Отже, право виконавця на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду за кордон виникає лише у разі ухилення боржника від виконання покладених на нього рішенням суду зобов`язань, тобто наявність лише самого зобов`язання не наділяє виконавця правом на звернення до суду з поданням про тимчасове обмеження боржника у праві виїзду за кордон.
Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявності факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування усіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин заявник повинен надати достатньо підтверджені відомості про те, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Закон України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» регулює порядок здійснення права громадян України на виїзд і в`їзд в Україну, порядок оформлення документів для зарубіжних поїздок, визначає випадки тимчасового обмеження права громадян на виїзд з України і встановлює порядок розв`язання спорів у цій сфері.
Відповідно до пункту 5 частини 1 статті 6 Закону України «Про порядок виїзду з України і в`їзду в Україну громадян України» право громадянина України на виїзд з України може бути тимчасово обмежено у випадках, коли він ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням або рішенням інших органів (посадових осіб), що підлягає примусовому виконанню в порядку, встановленому законом, - до виконання зобов`язань або сплати заборгованості зі сплати аліментів.
Отже, зазначеними нормами діючого законодавства передбачена можливість тимчасового обмеження виїзду за кордон боржника у разі ухилення боржником від виконання зобов`язань, покладених на нього судовим рішенням.
При цьому, відповідно до ст. 2 Протоколу № 4 до Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, який гарантує деякі права і свободи, не передбачені в Конвенції та у Першому протоколі до неї, кожен є вільним залишати будь-яку країну, включно зі своєю власною.
На здійснення цих прав не можуть бути встановлені жодні обмеження, крім тих, що передбачені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах національної чи громадської безпеки, для підтримання публічного порядку, запобігання злочину, для захисту здоров`я чи моралі або з метою захисту прав і свобод інших осіб.
Відповідно до роз`яснень Верховного Суду України щодо судової практики вирішення питання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України від 1 лютого 2013 року, поняття «ухилення від виконання зобов`язань, покладених на боржника рішенням» варто розуміти як будь-які свідомі діяння (дії або бездіяльність) боржника, спрямовані на невиконання відповідного обов`язку у виконавчому провадженні, коли виконати цей обов`язок у нього є всі реальні можливості (наприклад, наявність майна, грошових коштів тощо) і цьому не заважають будь-які незалежні від нього об`єктивні обставини (непереборної сили, події тощо). Законом передбачено юридичні санкції у вигляді тимчасового обмеження у праві виїзду не за наявність факту невиконання зобов`язань, а за ухилення від їх виконання. У зв`язку з цим, з метою всебічного і повного з`ясування всіх обставин справи, встановлення дійсних прав та обов`язків учасників спірних правовідносин, суду належить з`ясувати, чи дійсно особа свідомо не виконувала належні до виконання зобов`язання в повному обсязі або частково.
Ухилення боржника від виконання своїх зобов`язань є оціночним поняттям. Теоретично їх невиконання може бути зумовлене об`єктивними причинами, наприклад, внаслідок відсутності майна, роботи, незадовільного фінансового стану, тривалого відрядження, важкої хвороби тощо. Однак, воно може мати й принципово інше походження, суб`єктивне, коли боржник свідомо ухиляється від виконання - має змогу виконати зобов`язання у повному обсязі або частково, але не робить цього без поважних причин.
На момент звернення до суду з поданням факт ухилення боржника від виконання зобов`язань, покладених на нього рішенням, повинен вже відбутися і бути об`єктивно наявним та вбачатися з матеріалів виконавчого провадження.
У справі, яка переглядається, судом встановлено, що на виконанні Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції знаходиться виконавче провадження № 49685760 з примусового виконання виконавчого листа №2-469/10, виданого Бережанським районним судом Тернопільської області 27 жовтня 2010 року про солідарне стягнення із ОСОБА_2 та ОСОБА_1 на користь ВАТ Комерційний банк Надра 17492,28 доларів США, що еквівалентно 138042,07 грн заборгованості по кредитному договору.
Судом встановлено, що заборгованість за вказаним виконавчим листом на час звернення Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції із поданням про тимчасове обмеження у праві виїзду ОСОБА_1 в повному обсязі не сплачена, а отже рішення суду у справі № 2-469/10 не виконано.
Посилаючись на те, що боржником належним чином не виконується зобов`язання з виконання рішенням суду, а сума боргу є значною, суд першої інстанції не зазначив в оскаржуваній ухвалі про свідоме ухилення ОСОБА_1 від виконання судового рішення, і, що суд вважає ухиленням від виконання рішення суду та якими доказами це доведено.
Так, із матеріалів справи вбачається, що державним виконавцем у межах виконавчого провадження №49685760 вчинено наступні дії:
- 21.12.2025 винесено постанову про відкриття виконавчого провадження №49685760;
- 20.08.2025 винесена постанова про заміну сторони виконавчого провадження;
Згідно інформаційної довідки з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна від 07.10.2025 встановлено наявність запису про арешт рухомого майна боржника (а.с.7).
Відповідно до відповіді на запит № 212440008 від 27.06.2024 Бережанського відділу ДВС до Державної податкової служби України в межах виконавчого провадження №49685760 боржнику ОСОБА_1 у I кварталі 2024 року було нараховано дохід від відокремленого структурного підрозділу “Бережанський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України” - 56 569,12 грн, сума утриманого податку 10182,44 грн (а.с.11).
Відповідно до відповіді ДФС України від 27.06.2024 про наявні рахунки у боржників - юридичних осіб та/або фізичних осіб - підприємців, а також рахунки відкриті боржником — юридичною особою через свої відокремлені підрозділи встановлено, що боржник за вказаним у запиті податковим номером або серією (за наявності) та номером паспорта на обліку в органах ДФС не перебуває (а.с.9).
Згідно відповіді Пенсійного фонду України від 07.10.2025 на запит Бережанського ВДВС, отримання пенсії боржником ОСОБА_1 в розмірі 5107,10 грн (а.с.10).
Відповідно до інформації Міністерства внутрішніх справ України від 28.05.2024 в МВС відсутні дані про зареєстровані за боржником транспортні засоби (а.с.8).
Згідно відповіді Державної прикордонної служби України на запит від 02.09.2025 встановлено, що за період з 01.01.2025 по 02.09.2025 відсутні дані щодо перетину боржником державного кордону (а.с.12).
Також, в межах виконавчого провадження ВП №49685760, державним виконавцем 20.08.2025 та 02.09.2025 направлялися виклики боржнику ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_1 , для явки до виконавця 28.08.2025 та 22.09.2025 щодо сплати боргу за виконавчим документом або наданням підтверджуючих документів про сплату боргу(а.с.13-14). 
Разом з тим, при зверненні із поданням державним виконавцем не надано доказів того, що направлені на адресу боржника вимоги, передбачені ч. 5 ст. 19 Закону України “Про виконавче провадження”, які є обов`язковими для виконання боржником, були отримані останньою.
Дані виклики та вимоги направлені на адресу: АДРЕСА_1 , в той час, як місце проживання ОСОБА_1 з 13.09.2017 зареєстроване за адресою: АДРЕСА_2 , що стверджується відміткою у її паспорті громадянина України НОМЕР_2 від 15.12.1998 та відомостями про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб від 04.11.2025 за №3646.
Крім того, колегія суддів звертає увагу, що згідно наданої заявником довідки №49, виданої відокремленим структурним підрозділом “Бережанський фаховий коледж Національного університету біоресурсів і природокористування України” 22.12.2025 вбачається, що за період з 2010 — 2025 роки з її заробітної плати проводилось утримання згідно виконавчого провадження № 43883746 та було утримано 119390,02 грн.
Враховуючи встановлені судом обставини даної справи, колегія суддів дійшла висновку, що задовольняючи подання про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України, суд першої інстанції не врахував, що заявником не було надано достатніх доказів на підтвердження навмисного чи іншого свідомого невиконання боржником своїх обов`язків по сплаті боргу та його наміру ухилятися від виконання покладених на нього зобов`язань, а сама по собі наявність невиконаного рішення суду не може бути підставою для обмеження свободи пересування боржника.
Саме державний (приватний) виконавець зобов`язаний довести суду, з наданням відповідних матеріалів виконавчого провадження, необхідність обмеження конституційного права боржника у виконавчому провадженні.
Окрім того, матеріали справи не містять доказів на підтвердження того, що боржник вчиняв дії, які унеможливлювали чи ускладнювали виконання рішення суду, та наявності у нього реальної можливості виконати це рішення.
Особа, яка має невиконані зобов`язання, не може вважатися винною в ухиленні, поки не буде доведено протилежне. Наявність у боржника невиконаних зобов`язань за рішенням суду само по собі не є підставою для обмеження його права на виїзд за межі України, оскільки необхідною умовою для застосування такого обмеження, є навмисне та свідоме невиконання боржником рішення суду.
Для задоволення подання про здійснення тимчасового обмеження права громадянина України, яке гарантується Конституцією України, законами та Конвенцією про захист прав людини та основоположних свобод, повинні бути достатньо вагомі підстави, які б свідчили про необхідність застосування такого заходу, насамперед в інтересах забезпечення виконання судового рішення.
Отже, тимчасове обмеження боржника в праві виїзду за межі України є винятковим заходом обмеження особистої свободи фізичної особи, який застосовується лише за наявності достатніх підстав вважати, що така особа ухиляється від виконання зобов`язань, покладених на неї відповідним судовим рішенням, має намір вибути за межі України з метою невиконання цього рішення.
Зокрема, у справі «Гочев проти Болгарії» Європейський Суд підсумував принципи, що відносяться до оцінки необхідності заходів, яке обмежують свободу пересування наступним чином:
У відношенні пропорційності обмеження, встановленого у зв`язку із неоплаченими боргами, Європейський Суд у пункті 49 цього рішення зазначив, що таке обмеження є виправданим лише тоді, коли сприяє досягненню переслідуваної мети гарантування повернення вказаних боргів ( рішення Європейського Суду від 13 листопада 2003 за справою «Напияло проти Хорватії» , скарга N66485/01, §§ 78-82).
Окрім того, навіть якщо міра, що обмежує свободу пересування особи є початково обґрунтованою, вона може стати неспіврозмірною й порушити права особи, якщо автоматично продовжується протягом тривалого часу ( рішення Європейського Суду за справою «Луордо проти Італії», скарга N32190/96, § 96, ECHR 2003-IX), рішення Європейського Суду за справою «Фельдеш та Фельдешне Хайлік проти Угорщини» , скарга N41463/02, § 35, ECHR 2006, рішення Європейського Суду за справою «Рінер проти Болгарії», § 121).
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що застосовуючи статтю 2 Протоколу 4 до Конвенції та практику Європейського суду з прав людини, які є джерелом права в Україні, суд зобов`язаний забезпечити, щоб порушення права особи залишати країну було виправданим та пропорційним за будь-яких обставин.
Такий висновок викладений Верховним Судом у постанові від 28 жовтня 2020 року у справі №331/8536/17-ц.
З огляду на зазначене, колегія суддів вважає, що наведені вище обставини не свідчать про свідоме й умисне ухилення боржника ОСОБА_1 від виконання зобов`язань за рішенням суду, а тому не є виправданим та пропорційним про тимчасове обмеження останньої у праві виїзду за межі України, відтак і про обґрунтованість подання державного виконавця.
З огляду на зазначене, колегія суддів дійшла висновку, що подання державного виконавця подане без достатніх правових підстав, а ухвала суду першої інстанції про тимчасове обмеження ОСОБА_1 у праві виїзду за межі України прийнята без належного з`ясування фактичних обставин і без перевірки наявності передбачених законом підстав для застосування такого обмеження, у зв`язку з чим підлягає скасуванню з ухваленням нового рішення про відмову у задоволенні подання.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 376, 381-384, 389 ЦПК України, апеляційний суд, -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , інтереси якої представляє адвокат Прийдун Володимир Михайлович - задовольнити. 
Ухвалу Бережанського районного суду Тернопільської області від 10 жовнтня 2025 року скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні поданням державного виконавця Бережанського відділу державної виконавчої служби у Тернопільському районі Тернопільської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору Товариства з обмеженою відповідальністю «Брайт інвестмент» про тимчасове обмеження у праві виїзду за межі України боржника ОСОБА_1 — відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та оскарженню в касаційному порядку не підлягає.
Повний текст судового рішення виготовлено 01 січня 2026 року.

Головуюча         Н.М. Храпак

Судді:          О.З. Костів

М.В. Хома