Справа № 420/34178/25 
РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

08 січня 2026 року м. Одеса

Одеський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Скупінської О.В., розглянувши за правилами спрощеного позовного провадження у порядку письмового провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування наказу
В С Т А Н О В И В :
До Одеського окружного адміністративного суду 09.10.2025 позовна заява ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України, в якій позивач просить суд:
1. Визнати протиправним та скасувати наказ Державної міграційної служби України № 78-25 від 24.09.2025 року;
2. Зобов`язати Державну міграційну службу України повторно розглянути заяву ОСОБА_1 про визнання його біженцем або особою, що потребує додаткового захисту, з урахуванням висновків суду.
Обгрунтовуючи позовні вимоги ОСОБА_1 зазначив, що ним було подано заяву-анкету про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Звернення ОСОБА_1 до територіального органу ДМС із заявою про визнання особою, що потребує додаткового захисту зумовлене тим, що державні органи Російської Федерації переслідують заявника виходячи з політичних мотивів. Так, правоохоронні органи РФ звинувачують ОСОБА_1 у скоєнні злочину, передбаченого п. «а» ч.2 ст.126 КК РФ, а саме у викраденні громадянина РФ – ОСОБА_2 з його житлового будинку та проти його волі доставки на територію України. Хочу зауважити, що громадянин РФ ОСОБА_2 – колишній співробітник ФСБ, розшукується правоохоронними органами України та перебуває у міжнародному розшуку за ч.1 ст.201 КК України – за шпигунство на території України. Таким чином, переслідування заявника державними органами РФ викликане необхідністю виправдати дії співробітника ФСБ ОСОБА_2 . Враховуючи вищевказане, а також загальновідому практику застосування нелюдських тортур у російських в`язницях у ОСОБА_1 є вагомі підстави вважати що, потрапивши на територію РФ його може бути схилено до тортур і нелюдського поводження.
03 жовтня 2025 року позивачем було отримано повідомлення № 81 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, згідно якого відповідно до статті 6 Закону України «Про біженців т а осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» ОСОБА_1 , відмовлено у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, через відсутність умов, передбачених п.п. 1 та 13 ч. 1 ст. 1 зазначеного Закону, а саме у зв`язку з наступним: подана історія переслідування не відповідає критеріям статусу біженця та додаткового захисту; отримана інформація щодо причин виїзду з Батьківщині має низку суперечностей, що суттєво вплинули н а прийняття негативного рішення за особовою справою. Підставою для направлення вищевказаного повідомлення є рішення ДМС України від 24.09.2025 № 78-25.
Вважаючи таке рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з відповідним позовом.
Ухвалою судді від 27.10.2025 постановлено позовну заяву залишити буз руху, встановивши 10-денний строк для усунення недоліків, шляхом надання до суду позовної заяви із зазначенням вірного РНКОПП відповідача, а також відомості про наявність або відсутність електронного кабінету сторін, а також доказів надсилання її копії та копій доданих документів відповідачу, з урахуванням положень статті 44 цього Кодексу.
07.11.2025 від представника позивача надійшла заява (вх. №ЕС/117854/25), в якому зазначено паспорт серії НОМЕР_1 та надано позовну заяву у новій редакції.
11.11.2025 ухвалою судді прийнято до розгляду позовну заяву та відкрито провадження по справі.
24.11.2025 до суду (вх.№ЕС/123683/25) від Державної міграційної служби України надійшов відзив на позовну заяву у якому відповідач проти позовних вимог заперечує та вказує, що незважаючи на висловлену потребу у міжнародному захисті, позивач із заявою про набуття міжнародного захисту не звернувся без зовлікань, звернення за захистом не обумовлено потребою у міжнародному захисті, а пов`язане лише з бажанням легалізувати своє перебування на території України. Вказує, що уникнення від кримінального переслідування, не є такою підставою, що відповідає умовам надання статусу біженця.
Інших заяв по суті справи до суду не надходило.
Розглянувши подані сторонами заяви по суті справи і докази на їх обґрунтування, всебічно і повно з`ясувавши фактичні обставини справи, судом встановлено таке. 
ОСОБА_1 , відповідно до копії паспорту НОМЕР_1 від 23.11.2017 є громадянином Республіки Білорусь.
Як вбачається із особової справи ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_1 перетнув державний кордон України пішки через КПП «Сеньківка», легально, на підставі паспортного документа гр. Білорусі серії НОМЕР_1 . Із зазначеного періоду територію України не залишав. Після приїзду до України заявник до листопада 2019 року проживав у м. Київ, після в м. Одеса.
22.10.2019 позивач звернувся за отриманням дозволу на імміграцію в Україну до ЦМУ ДМС у м. Києві та Київській області. 
21.10.2020 ОСОБА_1 було відмовлено у наданні адміністративної послуги з посиланням на п. 4 ч. 1 ст. 10 Закону України «Про імміграцію» (особи, які в заявах про надання дозволу на імміграцію зазначили свідомо неправдиві відомості чи подали підроблені документи або документи, що не підтверджують законність перебування на території України на день подання документів для отримання дозволу на імміграцію чи наявність підстав для отримання дозволу на імміграцію, передбачених статтею 4 цього Закону, або документи, що підтверджують підстави, які припинилися).
12.12.2022 ОСОБА_1 вперше звернувся до ДМС з заявою про надання міжнародного захисту. В якості причини звернення ОСОБА_1 вказав, що він не може повернутися до країни громадянської належності оскільки він розшукується компетентними правоохоронними органами рф за вчинення злочину, пов`язаного із викраденням людини на установчі дані ОСОБА_3 , в якого позивач купив автотранспортний засіб в м. Москві (рф) в 2018 році (арк.4 анкети від 12.12.2022), кримінальну справу порушено заочно, за заявою ОСОБА_4 , який, будучи співробітником ФСБ РБ звинуватив позивача у викраденні та вивезенні його на територію України (арк.4 анкети від 12.12.2022; арк.6 співбесіди від 26.12.2022).
Зазначені обвинувачення позивач вважає цілком сфабрикованими та надуманими (арк.2, 3 заяви від 12.12.2022), у випадку екстрадиції до рф має побоювання зазнати тортур на нелюдського поводження в місцях позбавлення волі (арк.3 заяви від 12.12.2022). Додатково, позивач має побоювання повертатись до країни своєї громадянської належності (Республіка Білорусь) через можливість фабрикації кримінальної справи за будь-якими вигаданими обставинами (арк.7 співбесіди від 26.12.2022).
Наказом Головного управління ДМС в Одеській області від 27.12.2022 № 254 ОСОБА_1 відмовлено в оформленні документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту через відсутність очевидну необґрунтованість заяви, а саме у позивача відсутні умови, зазначені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а також заява носять характер зловживання.
Рішенням Одеського окружного адміністративного суду від 28.04.2023 по справі №420/469/23, яке залишено без змін постановою П`ятого апеляційного адміністративного суду від 07.07.2023, було відмовлено в задоволені позову ОСОБА_1 до Головного управління Державної міграційної служби України в Одеській області про визнання протиправним та скасування наказу № 254 від 27.12.2022 про відмову в оформленні документів для вирішення питання про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту та зобов`язання вчинити певні дії.
25.03.2025 ОСОБА_1 повторно звернувся до ДМС з заявою про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Головним управлінням ДМС в Одеській області проведено анкетування з позивачем та призначено й проведено співбесіди та зроблено відповідні запити та уточнення.
Стосовно нововиявлених обставин звернення позивач повідомив про переслідування за ознакою політичних переконань на території Білорусі та кримінальне переслідування з боку рф за звинуваченнями у викраденні людини, вчиненому за попередньою змовою групою осіб.
Щодо етнічної належності та віросповідання, твердження позивача про те, що він належить до білорусів, які сповідують православне християнство, не виявлено фактів переслідування позивача заознаками раси, громадянства, національності, віросповідання, належності до окремої соціальної групи (арк. 5-6 співбесіди від 10.04.2025; ОС № 2022OD0104, арк. 7 співбесіди від 26.12.2022).
При зверненнях за міжнародним захистом (арк. 5 співбесіди від 10.04.2025; ОС №2022OD0104, арк. 7 протоколу від 26.12.2022) особа висловила побоювання, пов`язані з політичними переконаннями. Пояснює це загальною практикою переслідування за політичними мотивами громадян з боку влади Білорусі.
За результатами проведення аналізу матеріалів особової справи не встановлено політичної активності позивача:
- ані заявник, ані його близькі родичі ніколи не були членами політичних, релігійних, військових або громадських організацій ані в Білорусі, ані за межами країни громадянської належності (арк. 8 анкети від 08.04.2025; ОС № 2022OD0104, арк. 5 анкети від 14.12.2022);
- позивач не брав участі у політичних процесах на території країни громадянської належності, не був громадським активістом (арк. 7 протоколу від 10.04.2025);
- заявник не брав участі у складі антиурядових (опозиційних) груп та/або рухів (арк. 7 співбесіди від 10.04.2025), у мітингах та/або демонстраціях політичного характеру на території Білорусі (арк. 7 протоколу від 10.04.2025; ОС № 2022OD0104, арк. 4 протоколу від 26.12.2022).
Водночас, за матеріалами особової справи встановлено таке:
- заявник не був причетний до інцидентів із застосуванням фізичного насилля, що були б пов`язані з його расовою, національною, релігійною належністю або політичними поглядами (арк. 8 анкети від 08.04.2025; ОС № 2022OD0104, арк. 5 анкети від 14.12.2022);
- у заявника не виникало проблем з органами державної влади країни громадянської належності (арк. 6 протоколу від 10.04.2025);
- позивач мав вільний доступ до державних, комерційних та медичних установ на період проживання на території Білорусі (арк. 6 співбесіди від 10.04.2025), користувався доступом до освіти та працевлаштування (арк. 4-5 анкети від 08.04.2025; арк. 7 протоколу від 10.04.2025; ОС № 2022OD0104, арк. 2-3 анкети від 14.12.2022);
- шукач захисту користувався можливістю вільного переміщення та безперешкодного виїзду за межі країни (арк. 7 співбесіди від 10.04.2025). Зокрема, у особи не виникало проблем із виїздом за межі Білорусі (арк. 6 анкети від 08.04.2025);
- особа не була причетна до свавільних арештів, затримань або позасудових рішень у Білорусі (арк. 7 протоколу від 10.04.2025).
З тверджень позивача встановлено, що він продовжує підтримувати регулярні контакти з близькими родичами, які залишились проживати на території Білорусі.
При цьому встановлено, що вони не зазнають пригнічень, обмежень або дискримінації (арк. 8 протоколу від 10.04.2025; арк. 5 співбесіди від 10.06.2025), продовжують отримувати державну підтримку, зокрема, пенсійне забезпечення (арк. 11 співбесіди від 10.04.2025).
Також, встановлена обставина добровільного повернення матері заявника 10.04.2023 до країни громадянської належності, яка з 08.03.2020 перебувала в Україні, що зафіксовано за результатами проведеної перевірки через інтегровану міжвідомчу автоматизовану систему обміну інформацією «Аркан».
З`ясовано, що повідомлений позивачем елемент скоєного нападу на будинок, де проживають його батьки в Білорусі не містить причинно-наслідкового зв`язку з висловленими особою побоюваннями. Це встановлено з тверджень позивача, відповідно до яких він жодного разу не контактував з особами, яких було визнано винними у вчиненні зазначеного злочину, не мав конфліктів або пов`язаних зв`язків (арк. 9-10 протоколу від 17.06.2025).
В якості одного з елементу побоювань, позивач вказує на обставину здійснення тренерської діяльності, зокрема для курсантів Інституту Військово-Морських Сил та представників патрульної поліції Одеської області. 
Як встановлено з матеріалів особової справи, зазначене є логічним здійсненням тренерської діяльності заявника з бразильського джиу-джитсу і не є проявом його суспільно-політичної позиції (арк.11 співбесіди від 10.04.2025), що додатково підтверджується обставиною відсутності вибіркової практики відбору учнів та узгодженого договору взаємодії спортивного клубу, де працює заявник з відповідним освітнім закладом (арк. 5 протоколу від 20.05.2025). 
Натомість, формальна (зовнішньо виражена) підтримка Збройних Сил України (підтвердження надання фінансової допомоги, чеки, квитанції про здійснення грошових переказів, інші дії на підтримку та/або сприяння тощо) - відсутня (арк. 10-11 співбесіди від 10.04.2025; арк. 3 протоколу від 13.05.2025). Повідомлений елемент знайомства з деякими військовослужбовцями носить епізодичний характер, пов`язаний виключно зі спортивною діяльністю, спільні проєкти волонтерського спрямування - відсутні (арк. 4-5 протоколу від 20.05.2025).
Ще одними окремими аспектами не бажання повернення до країни громадянської належності позивач визначає обставину підписання петиції від «об`єднання вільних спортсменів», спрямовану проти режиму Лукашенка (арк. 7 співбесіди від 10.04.2025), висловлення своєї незгоди з політикою білоруського режиму через соціальну мережу «Instagram» (арк. 7-8 протоколу від 10.04.2025; арк. 2 співбесіди від 13.05.2025).
На підтвердження медійної активності, позивач надав низку роздруківок зі свого профілю у вищезазначеній соціальній мережі, аналіз проведено у п. 22 розділу «Документальні докази». 
За результатами проведеного аналізу наданих матеріалів не визначено систематичності та регулярності їх публікації, матеріали висвітлюють різні аспекти життя заявника, відсутнє висловлення чіткої правової та політичної позиції та особистої причетності до суспільно-політичних подій або політичних сил на території Білорусі або за її межами, покарання або переслідування через зазначені публікації - не виявлено. 
Заявник прямо повідомляє про відсутність належності до політичних партій та/або рухів, що виступають проти режиму Лукашенка (арк. 2 протоколу від 20.05.2025). Зокрема, за результатами аналізу актуальних дописів, розміщених на особистій сторінці заявника у соціальній мережі «Instagram»-«npeter23» встановлено, що переважна більшість актуальних дописів за 2025 рік відносяться до спортивної діяльності заявника у клубі «JSJ Academy», політична складова - відсутня.
До ДМС не надані та у відкритому доступі не спостерігаються документальні підтвердження обставин підписання заявником петиції від «об`єднання вільних спортсменів Білорусі», позивачем не зазначено точну дату, пропозиції та вимоги, що були зазначені у петиції. Разом з тим, заявник не має жодного відношення до об`єднання, не належить до засновників вказаного руху та не ознайомлений з характером його діяльності (арк. 4 співбесіди від 20.05.2025; арк. 8 співбесіди від 17.06.2025), спільна громадянська активність та регулярні стійкі контакти з учасниками об`єднання - відсутні (арк. 2 співбесіди від 13.05.2025; арк. 3 протоколу від 20.05.2025).
Під час проведення індивідуальних процедур заявник заперечує відомості, використані для формування легенди загрози переслідувань і викладені в заяві про звернення за міжнародним захистом від 25.03.2025 (арк. 2-3). 
Так, особа повідомляє, що ніколи не займалася жодною громадською, активістською або політичною діяльністю ані на території Білорусі, ані в рф (арк. 3-4 протоколу від 13.05.2025), зокрема, не висловлювався проти режиму самопроголошеного президента Лукашенка (арк. 2 співбесіди від 20.05.2025) заявник надає суперечливу інформацію та не може повідомити чіткої та деталізованої інформації про прийняття участі у допиті, ймовірно проведеного з боку КДБ Білорусі. 
Зокрема, повідомляються різні дати проведення допиту: 2018-й або 2019-й рік (арк. 9 анкети від 08.04.2025; арк. 2 протоколу від 10.06.2025; арк. 6 співбесіди від 17.06.2025), його тривалість: весь день (арк. 3 співбесіди від 10.06.2025) або декілька годин (ОС № 2022OD0104, арк.1 заяви від 12.12.2022), відсутня інформація щодо посадових осіб, які проводили допит та документальні підтвердження його проведення (арк. 3 протоколу від 10.06.2025). 
Водночас, відсутність запобіжних заходів, застосованих по відношенню до заявника та повторних викликів на допити (арк. 3 протоколу від 10.06.2025), вільний та легальний виїзд за межі країни громадянської належності (арк. 6 анкети від 08.04.2025; арк. 10 співбесіди від 10.04.2025) вказують на відсутність обґрунтованих підстав, що вказували б на загрозу порушення по відношенню до особи кримінальної справи саме на території Білорусі.
При зверненні від 11.10.2021 позивач загалом не повідомляв про обставину проведення з ним допиту з боку КДБ Білорусі в 2018-2019 роках або будь-які проблеми з органами державної влади, стверджуючи, що до України прибув з території рф, де постійно проживав (ОС № 2022OD0104, арк. 1, 3 анкети від 11.10.2021).
За матеріалами особової справи встановлено, що особа розшукується компетентними органами рф за підозрою у скоєнні злочину, передбаченого п. «а» ч. 2 ст. 126 кримінального кодексу рф «Викрадення людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб», а саме, позивача підозрюють у викраденні та переправленні на територію України громадянина рф ОСОБА_4 , кримінальну справу булопорушено за клопотанням потерпілого.
Як спостерігається з матеріалів особової справи заявника, його виїзд за межі країни громадянської належності відбувся одразу після затримання іншого фігуранта кримінальної справи, за якою проходить заявник - ОСОБА_5 , єдина причина виїзду-уникнення екстрадиції до рф та небажання відбуття покарання, про що заявник прямо повідомляє при проведенні процедур (арк. 8-9 анкети від 08.04.2025; арк. 5 протоколу від 10.04.2025; арк. 4 протоколу від 10.06.2025; арк. 6 співбесіди від 17.06.2025; ОС № 2022OD0104, арк. 6 протоколу від 26.12.2022).
У листопаді 2019 року позивача було затримано співробітниками Шевченківського відділу поліції м. Одеса в рамках кримінального провадження № 12019161500002867, порушеного 18.11.2019 Приморською окружною прокуратурою м. Одеса за звинуваченнями, передбаченими ч. 2 ст. 146 Кримінального кодексу України «Незаконне позбавлення волі або викрадення людини. вчинені щодо малолітнього або з корисливих мотивів, щодо двох чи більше осіб або за попередньою змовою групою осіб, або способом, небезпечним для життя чи здоров`я потерпілого, або таке, що супроводжувалося заподіянням йому фізичних страждань, або із застосуванням зброї, або здійснюване протягом тривалого часу»; ч. 3 ст. 187 ККУ «Розбій, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище». Процесуальний статус заявника-обвинувачений. Зі слів позивача, після затримання, він протягом трьох місяців перебував у Одеському слідчому ізоляторі, у подальшому протягом місяця перебував під цілодобовим домашнім арештом і протягом 2-3 місяців - під нічним домашнім арештом. Станом на цей час запобіжний захід не обрано. Ухвалою Одеського апеляційного суду від 11.12.2023 за судовою справою № 522/7820/20 призначено новий розгляд обвинувального акту, кінцевого судового рішення на момент підготовки рекомендаційної позиції не винесено.
16.09.2021 заявника було затримано співробітниками Київського районного відділу поліції у м. Одеса через перебування у міжнародному розшуку за лінією Інтерполу у зв`язку з кримінальною справою, порушеною по відношенню до нього на території рф за п. «а» ч. 2 ст. 126 Кримінального кодексу рф «Викрадення людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб». З 16.09.2021 по 19.09.2021 заявника утримували в ізоляторі тимчасового тримання, до 12.01.2022 перебував у Одеському слідчому ізоляторі, з 12.01.2022 по 04.10.2022 знаходився під цілодобовим домашнім арештом.
Із зазначеного періоду часу застосовано запобіжний захід у вигляді особистого зобов`язання, що продовжується кожні два місяці. Процесуальний статус заявникаобвинувачений, станом на момент підготовки рекомендаційної позиції кінцевого обвинувального вироку не винесено.
Зі слів шукача захисту, його обвинувачують у викраденні співробітника ФСБ на установчі дані ОСОБА_2 та його подальшій передачі СБУ.
Перебуваючи на території України з серпня 2019 року, позивач не звертався за міжнародним захистом через відповідну недоцільність для себе, перша спроба звернення відбулася лише у жовтні 2021 року після власного затримання співробітниками Київського районного відділу поліції у м. Одеса через перебування у міжнародному розшуку за лінією Інтерполу за запитом рф. (арк.7 анкети від 08.04.2025).
Позивач проходить підозрюваним за аналогічною кримінальною справою, що порушено правоохоронними органами України за ч. 3 ст.187 КК України (розбій, поєднаний з проникненням у житло, інше приміщення чи сховище), ч. 2 ст. 146 КК України (незаконне позбавлення волі людини, вчинене за попередньою змовою групою осіб), справу порушено за клопотанням потерпілої особи, громадянина Білорусі ОСОБА_6 , який, за версією російських правоохоронців, є співучасником викрадення ОСОБА_4 разом із заявником (додаток № 9 до рекомендаційної позиції):
Повідомлені позивачем обставини переслідування вже були розглянуті ДМС в 2022 році при прийнятті рішення від 27.12.2022 про відмову в оформленні документів, позицію територіального органу ДМС повністю підтримано судовими інстанціями України.
Єдиною нововиявленою обставиною для обґрунтування нового звернення у 2025 році позивач називає обставину завдання йому у вересні 2024 року у м.Одеса легких тілесних ушкоджень із застосуванням травматичної зброї гр. України ОСОБА_7 (арк. 8 співбесіди від 10.04.2025).
За результатами проведеного аналізу тверджень позивача та дослідження документального доказу (вирок Київського районного суду м. Одеса від 18.02.2025) не встановлено жодного взаємозв`язку між цією подією та неможливістю повернення заявника до Білорусі.
Так, відповідно до обвинувального вироку, злочин був скоєний громадянином України на території України, мотив - особиста неприязнь. Будь-які інші контакти із заявником або агентами його переслідування - відсутні (арк. 9 співбесіди від 17.06.2025).
Слід підкреслити, що відповідно до листа Управління Служби безпеки України в Одеській області від 18.07.2025 № 65.0.5/1/65.1-1318, Управління СБ України в Одеській області заперечує щодо визнання ОСОБА_1 біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту відповідно до п. 6 ст. 9 Закону України «Про біженців або осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Державною міграційною службою України прийнято рішення № 78-25 від 24.09.2025 про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, оскільки, підтримуючи висновок Головного управління ДМС в Одеській області встановлено, що стосовно заявника відсутні умови, передбачені п.1 чи 13 ч.1 ст.1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Про вказане рішення позивача повідомлено Головним правлінням ДМС в Одеській області, відповідно до повідомлення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту від 03.10.2025 №81.
Вважаючи спірне рішення протиправним, а свої права порушеними, позивач звернулася до суду з позовною заявою.
Вирішуючи дану справу, суд виходить з такого.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України визначено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією України та законами України.
Згідно ст. 55 Конституції України права і свободи людини і громадянина захищаються судом, кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
Порядок регулювання суспільних відносин у сфері визнання особи біженцем або особою, яка потребує додаткового або тимчасового захисту, втрати та позбавлення цього статусу, а також встановлення правового статусу біженців та осіб, які потребують додаткового захисту і яким надано тимчасовий захист в Україні, визначає Закон України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Згідно з п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», біженець - це особа, яка не є громадянином України і внаслідок обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства (підданства), належності до певної соціальної групи або політичних переконань перебуває за межами країни своєї громадянської належності та не може користуватися захистом цієї країни або не бажає користуватися цим захистом внаслідок таких побоювань, або, не маючи громадянства (підданства) і перебуваючи за межами країни свого попереднього постійного проживання, не може чи не бажає повернутися до неї внаслідок зазначених побоювань.
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», додатковий захист - це форма захисту, що надається в Україні на індивідуальній основі іноземцям та особам без громадянства, які прибули в Україну або перебувають в Україні і не можуть або не бажають повернутися в країну громадянської належності або країну попереднього постійного проживання внаслідок обставин, які загрожують їх життю, безпеці чи свободі.
В свою чергу п. 13 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» встановлює, що особа, яка потребує додаткового захисту це особа, яка не є біженцем відповідно до Конвенції про статус біженців 1951 року, Протоколу щодо статусу біженців 1967 року та цього Закону, але потребує захисту, оскільки така особа змушена була прибути в Україну або залишитися в Україні внаслідок загрози її життю, безпеці чи свободі в країні походження через побоювання застосування щодо неї смертної кари або виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання або загальнопоширеного насильства в ситуаціях міжнародного або внутрішнього збройного конфлікту чи систематичного порушення прав людини і не може чи не бажає повернутися до такої країни внаслідок зазначених побоювань.
Виходячи зі змісту Конвенції про статус біженців 1951 року і Протоколу 1967 року поняття «біженець» включає чотири основні підстави, за наявності яких, особі може бути наданий статус біженця.
Такими підставами є: 1) знаходження особи за межами країни своєї національної належності або, якщо особа не має визначеного громадянства, за межами країни свого колишнього місця проживання; 2) наявність обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань; 3) побоювання стати жертвою переслідування повинно бути пов`язане з ознаками, які вказані в Конвенції про статус біженців, а саме: а) расової належності; б) релігії; в) національності (громадянства); г) належності до певної соціальної групи; д) політичних поглядів; 4) неможливістю або небажанням особи користуватися захистом країни походження внаслідок таких побоювань.
Під час вирішення питання щодо надання статусу біженця повинні враховуватися всі чотири підстави. Немає значення, чи склалися обґрунтовані побоювання стати жертвою переслідування за однією з наведених ознак чи за декількома.
Крім того, при розгляді зазначених справ судам слід ураховувати, що обґрунтоване побоювання стати жертвою переслідувань є визначальним у переліку критеріїв щодо визначення біженця.
Цей критерій складається із суб`єктивної та об`єктивної сторін. Суб`єктивна сторона полягає у наявності в особи зазначеного побоювання. Побоювання є оціночним судженням, яке свідчить про психологічну оцінку особою ситуації, що склалася навколо неї. Під впливом цієї суб`єктивної оцінки особа вирішила покинути країну і стала біженцем, а тому з`ясування суб`єктивних обставин є першочерговим завданням судів під час вирішення таких спорів.
Суб`єктивна оцінка залежить від особистості, і те, що для однієї особи є нормою, для іншої може бути нестерпним. Побоювання ґрунтується не тільки на тому, що особа постраждала особисто від дій, які змусили її покинути країну, тобто ці побоювання можуть випливати не з власного досвіду біженця, а з досвіду інших людей (рідних, друзів та інших членів тієї ж расової або соціальної групи тощо).
Об`єктивна сторона пов`язана з наявністю обґрунтованого побоювання переслідування і означає наявність фактичних доказів того, що ці побоювання є реальними.
Перевіряючи законність рішень Державної міграційної служби України про відмову у наданні позивачу статусу біженця або визнання особою, яка потребує додаткового захисту, суду необхідно було з`ясувати, чи має позивач суб`єктивні побоювання стати жертвою переслідувань, та чи є ці побоювання цілком обґрунтованими.
Відповідно до частин 1-7 статті 7 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту» визначено, що оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, проводиться на підставі заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Така заява особисто подається іноземцем чи особою без громадянства або її законним представником до органу міграційної служби в Автономній Республіці Крим, областях, містах Києві та Севастополі за місцем тимчасового перебування заявника.
До заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, додаються документи, що посвідчують особу заявника, а також документи та матеріали, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. У разі якщо у заявника відсутні документи, що посвідчують його особу, або такі документи є фальшивими, він повинен повідомити про цю обставину в заяві про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, а також викласти причини виникнення зазначених обставин.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, який прийняв до розгляду заяву іноземця чи особи без громадянства про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, видає заявникові довідку про звернення за захистом в Україні та реєструє заявника. Протягом п`ятнадцяти робочих днів з дня реєстрації заяви центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводить співбесіду із заявником, розглядає відомості, наведені в заяві, та інші документи, вимагає додаткові відомості та приймає рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, або про відмову в оформленні документів для вирішення зазначеного питання (частина перша статті 8 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту»).
Відповідно до частин першої та другої статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», розгляд заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, здійснюється центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, протягом двох місяців з дня прийняття рішення про оформлення документів для вирішення питання щодо визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту. Строк розгляду може бути продовжено уповноваженою посадовою особою центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, за вмотивованим поданням працівника, який розглядає заяву, але не більш як до трьох місяців. Працівником центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, проводяться співбесіди із заявником або його законним представником, які мають на меті виявити додаткову інформацію, необхідну для оцінки справжності фактів, повідомлених заявником або його законним представником.
Частиною одинадцятою статті 9 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», передбачено, що після вивчення документів, перевірки фактів, повідомлених особою, яка подала заяву про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, готує письмовий висновок щодо визнання або відмови у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Згідно з частинами п`ятою, сьомою та тринадцятою статті 10 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», за результатами всебічного вивчення і оцінки всіх документів та матеріалів, що можуть бути доказом наявності умов для визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, приймає рішення про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, чи про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
Рішення центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, надсилається протягом трьох робочих днів з дня його прийняття разом з особовою справою заявника уповноваженим посадовим особам цього центрального органу виконавчої влади, які розглядали заяву.
У разі якщо центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту, прийняв рішення про відмову у визнанні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, уповноважена посадова особа цього центрального органу виконавчої влади протягом семи робочих днів з дня його отримання надсилає або видає особі, стосовно якої прийнято зазначене рішення, письмове повідомлення з викладенням причин відмови і роз`ясненням порядку оскарження такого рішення. Довідка про звернення за захистом в Україні продовжується, якщо особа оскаржує таке рішення.
У відповідності до п.п. 45, 66 Керівництва з процедур і критеріїв з визначення статусу біженця Управління Верховного комісаріату ООН у справах біженців особа, яка клопоче про отримання статусу біженця, повинна вказати переконливу причину, чому вона особисто побоюється стати жертвою переслідування. Для того, щоб вважатись біженцем, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань за конвенційними ознаками.
Відповідно до пункту 195 цього Керівництва у кожному окремому випадку всі необхідні факти повинні бути надані в першу чергу самим заявником, і тільки після цього особа, уповноважена здійснювати процедуру надання статусу біженця, повинна оцінити всі твердження і достовірність переконань заявника.
Приписами п. 5 ст. 4 Директиви Ради Європейського Союзу «Щодо мінімальних стандартів для кваліфікації громадян третіх країн та осіб без громадянства як біженців або як осіб, що потребують міжнародного захисту за іншими причинами, а також суті захисту, що надається» від 27 квітня 2004 року №8043/04 передбачено, що заяви про визнання біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту є обґрунтованими, якщо виконуються такі умови: заявник зробив реальну спробу обґрунтувати свою заяву; усі важливі факти, що були в його розпорядженні, були надані, і було задовільне пояснення відносно будь-якої відсутності інших важливих фактів; твердження заявника є зрозумілими та правдоподібними і не протирічать конкретній та загальній інформації за його справою; заявник подав свою заяву про міжнародний захист як можливо раніше, якщо заявник не зможе довести відсутність поважної причини для подання такої заяви; встановлено, що в цілому заявник заслуговує довіри.
Практичні рекомендації «Судовий захист біженців і осіб, що прибули в Україну в пошуках притулку», видані у 2000 році за допомогою Представництва УВКБ ООН по справам біженців в Україні і Центра досліджень проблем міграції, зазначають: при зверненні до органу міграційної служби за наданням статусу біженця в Україні, як доказ необхідно пред`явити документи або їх копії, що підтверджують обґрунтованість побоювань стати жертвою переслідувань за ознаками раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань. Підтвердженням фактів стати жертвою переслідувань можуть бути документи офіційних органів влади, суду, прокуратури, державної безпеки про залучення до відповідальності в країні цивільної належності або держави постійного місця проживання.
Аналогічні положення містять і Позиції Управління Верховного комісара Організації Об`єднаних Націй (далі - УВКБ ООН) у справах біженців «Про обов`язки та стандарти доказів у заявах біженців» (1998 року), в яких зазначено, що факти в підтвердження заяв біженців визначаються шляхом надання підтвердження або доказів викладеного. Докази можуть бути як усні, так і документальні. Загальними правовими принципами доказового права обов`язок доказування покладається на особу, яка висловлює це твердження. Таким чином, у заяві про надання статусу біженця позивач повинен довести достовірність своїх тверджень і точність фактів, на яких ґрунтується його заява. Обов`язок доказу покладається на позивача, який повинен надавати правдиві обґрунтування фактів, викладених у заяві, щоб на підставі цих фактів могло бути прийнято належне рішення.
Таким чином, у заяві про надання статусу біженця заявник повинен довести достовірність своїх тверджень, точність фактів, на яких ґрунтується його заява.
Водночас в силу ст. 6 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», не може бути визнана біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа:
- яка вчинила злочин проти миру, воєнний злочин або злочин проти людства і людяності, як їх визначено у міжнародному праві;
- яка вчинила злочин неполітичного характеру за межами України до прибуття в Україну з метою бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, якщо таке діяння відповідно до Кримінального кодексу України належить до тяжких або особливо тяжких злочинів;
- яка винна у вчиненні дій, що суперечать меті та принципам Організації Об`єднаних Націй;
- стосовно якої встановлено, що умови, передбачені пунктами 1 чи 13 частини першої статті 1 цього Закону, відсутні;
- яка до прибуття в Україну була визнана в іншій країні біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту;
- яка до прибуття в Україну з наміром бути визнаною біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, перебувала в третій безпечній країні. Дія цього абзацу не поширюється на дітей, розлучених із сім`ями, а також на осіб, які народилися чи постійно проживали на території України, а також їх нащадків (дітей, онуків).
При цьому суд звертає увагу, що кримінальне переслідування позивача на території рф не має відношення до конвенційних ознак визначення статусу біженця, зокрема не має політичного або релігійного характеру.
Окрім наведеного, відповідно до пункту 56, 59 Керівництва УВКБ ООН, переслідування слід відрізняти від покарань за порушення закону відповідно до загального права. Особи, котрі втікають від переслідування або покарання за такі злочини, як правило, не є біженцями.
За п. 1 ст. 1 р. І Конвенції про статус біженців, біженець означає особу, яка вважалася біженцем згідно з угодами від 12 травня 1926 року і 30 червня 1928 року або згідно з конвенціями від 28 жовтня 1933 року і 10 лютого 1938 року, Протоколом від 14 вересня 1939 року або згідно зі Статутом Міжнародної організації у справах біженців («А»).
Положення цієї Конвенції не поширюються на тих осіб, щодо яких є серйозні підстави вважати, що вони:
a) вчинили злочин проти миру, військовий злочин або злочин проти людяності, як це визначено в міжнародних актах, укладених з метою вжиття заходів щодо подібних злочинів;
b) вчинили тяжкий злочин неполітичного характеру за межами країни, яка надала їм притулок, і до того, як вони були допущені до цієї країни як біженці;
c) винні у вчиненні дій, які суперечать цілям і принципам Організації Об`єднаних Націй («F»).
Слід нагадати, що біженець - це жертва або потенційна жертва несправедливості, а не особа, яка переховується від правосуддя, у т.ч. за кримінальним переслідуванням члена сім`ї, що має місце у даному випадку.
Також, відповідно до вимог ст.ст. 3, 14 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод 1950 року, ст. 3 Конвенції ООН проти катувань та інших жорстоких, нелюдських або таких, що принижують гідність, видів поводження та покарання 1984 року, ст. 28 Конституції України, ч.2 ст. 19 Закону України «Про міжнародні договори України», не встановлено фактів щодо можливості застосування до позивача смертної кари, виконання вироку про смертну кару, тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність поводження чи покарання в разі повернення на батьківщину, тобто позивач не підпадає під перелік підстав, викладених у п.13 ч.1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту».
Матеріали справи свідчать про відсутність дискримінації стосовно заявника за національною ознакою. Позивач ніколи не був членом жодної політичної партії, релігійної, військової або громадської організації. Заявник ніколи не брав участі у діяльності політичних партій, релігійних чи інших організацій.
Суд вважає, що з наданих матеріалів разом із наявною інформацією по країні громадянського походження заявника можливо стверджувати про відсутність умов, через які особа може потребувати додаткового захисту або отримання статусу біженця. Також, під час судового розгляду не було встановлено жодних фактів щодо можливості застосування до заявника нелюдського поводження або катування у разі повернення на Батьківщину.
За наведених обставин, суд приходить до висновків, що відповідно до обставин справи не має підстав вважати, що позивач бажає залишитися в Україні саме з метою уникнення стати жертвою переслідувань у країні своєї громадянської належності або у зв`язку із загрозою застосування щодо нього смертної кари чи виконання вироку про смертну кару чи тортур, нелюдського або такого, що принижує гідність, поводження чи покарання, та не дає підстав кваліфікувати його біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту.
При цьому, для того, щоб вважатись біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту, особа повинна надати свідоцтва повністю обґрунтованих побоювань стати жертвою переслідувань саме за конвенційними ознаками, що у спірних правовідносинах місця не має.
З урахуванням викладеного суд вважає, що позивачем не було доведено, що перебування у країні походження або повернення до неї реально загрожує його життю та свободі з підстав переслідування за ознакою раси, віросповідання, національності, громадянства, належності до певної соціальної групи або політичних переконань.
При цьому, зазначена у позовній заяві інформація (щодо можливих причин визнання позивачем біженцем або особою, яка потребує додаткового захисту) носить загальний характер і не має реального підґрунтя про небезпеку для позивача стати жертвою переслідувань чи утисків на батьківщині.
Суд враховує, що позивач вільно покинув країну; із заявою про набуття міжнародного захисту в Україні звернувся із зовліканням.
Окремо суд зазначає, що втручання у право на повагу до свого приватного і сімейного життя є допустимим, проте виключно у визначених законом випадках та для забезпечення легітимної відповідної мети. 
При цьому, суд не вбачає у діях відповідача ознак непропорційного втручання у сімейне життя позивача при прийняття оскаржуваного рішення, оскільки чинним законодавством не передбачено виключень із загальних для всіх іноземців правил перебування на території України та враховуючи встановлені судом обставини цієї справи.
Підсумовуючи наведене, приймаючи до уваги підстави звернення за захистом, а також враховуючи, що підчас розгляду справи не було надано жодного належного доказу щодо переслідування і наявності загрози життю та свободі, зокрема, і станом на час звернення до відповідача про отримання відповідного статусу та станом на момент вирішення справи, отже, факти повідомлені позивачем не є підставою для визнання його біженцем у відповідності до умов, передбачених п. 1 ч. 1 ст. 1 Закону України «Про біженців та осіб, які потребують додаткового або тимчасового захисту», а відтак суд приходить до висновку щодо відмови в задоволенні позову.
Статтею 90 КАС України передбачено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні. Жодні докази не мають для суду наперед встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), що міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Надаючи оцінку кожному окремому специфічному доводу всіх учасників справи, що мають значення для правильного вирішення адміністративної справи, суд застосовує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів учасників справи у касаційному провадженні), сформовану в пункті 58 рішення у справі «Серявін та інші проти України» (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» (Ruiz Torija v. Spain) № 303-A, пункт 29).
Наведена позиція ЄСПЛ також застосовується у практиці Верховним Судом, що, як приклад, відображено у постанові від 28 серпня 2018 року (справа № 802/2236/17-а).
Суд вважає, що у даній справі ним було надано вичерпну відповідь на всі питання, які входять до предмету доказування у даній справі та виникають при кваліфікації спірних правовідносин як у матеріально-правовому, так і в процесуальному аспектах.
Такий підхід узгоджується з практикою Європейського суду з прав людини. Так, у рішенні ЄСПЛ від 19 квітня 1993 року у справі «Краска проти Швейцарії» визначено, що ефективність справедливого розгляду досягається тоді, коли сторони процесу мають право представити перед судом ті аргументи, які вони вважають важливими для справи. При цьому такі аргументи мають бути «почуті», тобто ретельно розглянуті судом. Іншими словами, суд має обов`язок провести ретельний розгляд подань, аргументів та доказів, поданих сторонами. Разом із цим, обов`язок суду обґрунтовувати свої рішення не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (п. 29 рішення ЄСПЛ від 9 грудня 2009 року у справі «Руїс Торіха проти Іспанії»).
Відповідно до приписів положень статті 139 КАС України, підстави для розподілу судових витрат відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст. ст. 2, 6, 7, 9, 72, 77, 90, 139, 205, 229, 242-246, 255, 293, 295 КАС України, суд 
В И Р І Ш И В :
У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 до Державної міграційної служби України про визнання протиправними та скасування наказу – відмовити.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Рішення може бути оскаржене шляхом подання апеляційної скарги до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частину рішення суду, або розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручене у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Учасники справи:
Позивач – ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП відсутній, паспорт серії НОМЕР_1 ); 
Відповідач - Державна міграційна служба України (01001, м. Київ, вул. Володимирська, буд. 9).

Суддя Олена СКУПІНСЬКА

.