15.01.2026     Справа № 363/4157/23 

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

15 січня 2026 року Вишгородський районний суд Київської області в складі:
головуючого–судді       Чіркова Г.Є., 
при секретарі         Пчолкіну М.В.,
за участі позивача        ОСОБА_1 ,
представника позивача       ОСОБА_2 ,
відповідача           ОСОБА_3 ,
представника відповідача       ОСОБА_4 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Вишгороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_3 , треті особи – приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравченко Оксана В`ячеславівна, приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський Андрій Вікторович, про визнання заповіту недійсним,

встановив:
представник позивача звернувся до суду з вказаним позовом, в якому просив визнати недійсним заповіт складений від імені ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на користь ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.В. 07 липня 2021 року та зареєстрованим за №233, 234.
Позов обґрунтовано тим, що на момент складання та посвідчення заповіту від 07 липня 2021 року покійна ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв`язку з психічним захворюванням, перебуванням на обліку у лікаря-психіатра та проходженням систематичного психіатричного лікування, унаслідок чого її волевиявлення вільним не було і дійсній волі не відповідало, а сам заповіт посвідчено приватним нотаріусом із порушенням встановленого порядку вчинення нотаріальних дій, зокрема за відсутності особистого підпису заповідача та її фізичної неможливості особисто з`явитися до нотаріуса.
Представник відповідача подав до суду відзив, в якому проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що заповіт від 07 липня 2021 року складений ОСОБА_5 та посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.В. з дотриманням вимог ЦК України та Порядку вчинення нотаріальних дій нотаріусами України, затвердженої наказом Міністерства юстиції України №296/5 від 22 лютого 2012 року (далі – Порядок №296/5), у тому числі за участі свідків і з підписанням заповіту уповноваженою особою у зв`язку з фізичними вадами заповідача, яка будь-яких психічних розладів не мала. Зміст заповіту роз`яснено спадкодавцю, текст записано з її слів, волевиявлення є вільним і відповідало її дійсній внутрішній волі. Водночас, позивачем не надано належних, допустимих і достатніх доказів, які б підтверджували неусвідомлення спадкодавцем значення своїх дій на момент складення заповіту, порушення вимог до його форми чи порядку посвідчення, а тому незгода позивача з волевиявленням спадкодавця не є підставою для визнання заповіту недійсним.
Представник позивача подав до суду відповідь на відзив, в якому зазначив, що наведені відповідачем доводи у відзиві обставин, на які посилається позивач не спростовують, та зводяться до формального підтвердження факту посвідчення заповіту, без урахування реального психічного та фізичного стану спадкодавця на момент його складення. 
Зокрема, станом на 07 липня 2021 року покійна ОСОБА_5 у зв`язку з наявними психічними захворюваннями перебувала на обліку у лікаря-психіатра, проходила систематичні психіатричні огляди та лікування у спеціалізованих закладах охорони здоров`я, що об`єктивно впливало на її здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. За таких умов спадкодавець не могла у повній мірі розуміти правові наслідки складання заповіту та формувати вільне і усвідомлене волевиявлення.
Крім того, на момент посвідчення заповіту спадкодавець мала істотні фізичні вади, зокрема перелом ключиці, що позбавляло її можливості самостійно пересуватись, власноруч підписати документ та особисто прибути до офісу приватного нотаріуса Київського міського нотаріального округу. Зазначене ставить під сумнів обставини складання заповіту у приміщенні нотаріуса та дотримання вимог щодо особистої участі заповідача у вчиненні нотаріальної дії. 
Викликає сумнів і неупередженість запрошених свідків та особи, що підписувала такий заповіт, адже вони є близькими друзями та знайомими відповідача, що ставить під сумнів дійсне волевиявлення покійної ОСОБА_5 .
Доводив, що сукупність наведених обставин свідчить про наявність обґрунтованих підстав вважати, що оспорюваний заповіт посвідчено приватним нотаріусом з порушенням порядку вчинення нотаріальних дій та за відсутності вільного, усвідомленого волевиявлення спадкодавця, що спростовує доводи відповідача та підтверджує заявлені позивачем позовні вимоги.
Третя особа приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський А.В. подав до суду письмові пояснення (заперечення), в яких проти задоволення позову заперечив. Зазначив, що заповіт ОСОБА_5 від 07 липня 2021 року, посвідчений ним, Борківським А.В., приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу за реєстровим №233, №234. Заповіт здійснено дієздатною особою, без будь-якого примусу, на підставі її вільного волевиявлення, складено у письмовому вигляді та записано зі слів заповідача. Право на заповіт встановлено ст. 1234 ЦК України. Право заповідача на призначення спадкоємців встановлено ст. 1235 ЦК України. Загальні вимоги до форми заповіту встановлені ст. 1247 ЦК України. 
Разом з тим, позивачем достовірних та об?єктивних доказів порушення приписів ст. 1257 ЦК України при посвідченні заповіту не надано. Твердження позивача ґрунтуються виключно на його суб?єктивному ставленні до заповіту. 
Відповідно до Порядку вчинення нотаріальних дій та на підставі ст.ст. 207, 1247, 1248, 1253 ЦК України, у зв?язку з тим, що ОСОБА_5 в наслідок хвороби не могла особисто прочитати заповіт уголос та підписати текст заповіту, за її дорученням, у її та нотаріуса, присутності текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками, та за її дорученням і в її присутності підписаний іншою особою.
Заповіт посвідчено за місцем розташування робочого місця нотаріуса. Заповідач, а також свідки і підписант, прибули разом (одночасно) за місцем посвідчення заповіту.
Свідки і підписант запрошені особисто заповідачем. Підписанту особисто заповідачем надано відповідне доручення.
В зв`язку з цим, з твердженнями позивача не погоджується, вважає їх необґрунтованими.
Третя особа приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравченко О.В. подала до суду заяву про розгляд справи без її участі.
Представник позивача та позивач в суді просили позов задовольнити з викладених у ньому та відповіді на відзив підстав. ОСОБА_1 зазначив, що його матір – ОСОБА_5 , починаючи з 2002 року постійно хворіла психічними захворюваннями перебувала на обліку у лікаря-психіатра, проходила систематичні психіатричні огляди та лікування у спеціалізованих закладах охорони здоров`я, а також поламала ключицю, в зв`язку з чим самостійно не пересувалася, власноруч підписати документ та особисто прибути до нотаріуса. Вважає, що за вказаних обставин оспорюваний заповіт посвідчено приватним нотаріусом за відсутності вільного, усвідомленого волевиявлення спадкодавця.
Представник відповідача та відповідач в суді проти задоволення позову заперечили з підстав викладених у відзиві. ОСОБА_3 зазначив, що оспорюваний заповіт 07 липня 2021 року складено за життя його матері ОСОБА_5 з дотриманням вимог чинного законодавства. Перед його посвідченням нотаріусом роз`яснено ОСОБА_5 правові наслідки вчинення заповіту, порядок його складання та посвідчення, після чого заповіт оформлено з дотриманням усіх передбачених законом процедур. Також зазначив, що ОСОБА_5 в повсякденному житті була самостійною, зокрема: самостійно пересувалась, відвідувала магазин, приймала рішення щодо власних справ. Одним із захворювань, на які вона страждала, був підвищений рівень цукру в крові, від якого вона приймала ліки, однак зазначене захворювання не позбавляло її здатності адекватно сприймати дійсність та усвідомлювати свої дії. Спадкодавиця постійно проживала за адресою: АДРЕСА_1 . Починаючи з лютого 2021 року, після того як вона зламала ключицю, відповідач проживав разом із матір`ю та особисто здійснював догляд за нею до самої її смерті. У разі необхідності пересування, зокрема під час поїздок до м. Києва, пересування здійснювалось автомобілем. Пояснив, що його покійна матір за характером була вольовою особою, на яку неможливо вплинути, в зв`язку з чим всі рішення вона приймала самостійно. Госпіталізація матері мала місце наприкінці липня 2021 року, де вона перебувала близько одного місяця. Після травми, внаслідок якої остання зламала ключицю, її загальний стан здоров`я поступово погіршувався, однак до моменту складання заповіту ОСОБА_5 залишалась при свідомості, орієнтованою та дієздатною. Померла спадкодавиця за місцем проживання, вдома. Також зазначив, що позивач за життя матері її не відвідував та участі в догляді за нею не брав.
Свідок ОСОБА_6 в суді показала, що померлу ОСОБА_5 знала особисто. Позивач є її чоловіком, а відповідач - братом позивача. Зазначила, що протягом тривалого часу до самої смерті спадкодавиця мала значні проблеми зі здоров`ям. ОСОБА_5 багато років фактично не виходила з дому, мала проблеми з ногами, а на початку літа перед смертю перебувала у лежачому стані та самостійно не пересувалась. Під час візитів свідка спадкодавиця на вулицю не виходила, а у разі необхідності використовувалось інвалідне крісло. Зазначила, що провідувала спадкодавицю разом із чоловіком (позивачем) по мірі можливості за місцем проживання: АДРЕСА_1 . Останній раз бачила померлу навесні 2021 року. Також зазначила, що ОСОБА_5 перебувала на заспокійливих лікарських препаратах. Орієнтовно протягом року до смерті ОСОБА_5 приймала лікарські засоби для покращення психічного стану, однак медичних рецептів свідок не бачила та назви препаратів не пам`ятає. Їй відомо, що спадкодавиця перебувала під наглядом лікаря-психіатра. До лікаря її супроводжували відповідач та його сестра (діти ОСОБА_5 ). Кількість таких відвідувань їй невідома. Також повідомила, що приблизно 20 років тому, після того, як її діти пороз`їжджалися зі своїми сім`ями, спадкодавиця на фоні самотності в неї виникли суїцидальні думки, внаслідок чого остання вчинила спробу самогубства, через що проходила стаціонарне лікування. Після зазначеного випадку вона певний час приймала відповідні лікарські засоби, однак тривалий період надалі лікування не проходила. Згодом, після звернення до психіатра, спадкодавиця знову почала приймати медикаменти. Також зазначила, що за спадкодавицею здійснювався догляд, зокрема допомагала сестра, племінник, який проживав неподалік, а також свати та сусіди. У періоди відсутності відповідача догляд за нею здійснювали вказані особи. Повідомила, що на початку зими 2021 року спадкодавиця зламала ключицю, у цей вечір свідок разом із позивачем приїжджала до неї. Про час та обставини складання заповіту їй нічого не відомо. Про наявність заповіту вона дізналась зі слів свого чоловіка.
Свідок ОСОБА_7 в суді показала, що з позивачем та ОСОБА_5 знайома з 1983 року. Відповідач та позивач є двоюрідними братами її чоловіка. Зазначила, що наприкінці липня - на початку серпня 2021 року спадкодавиця перебувала на стаціонарному лікуванні у лікарні у зв`язку з переломом ключиці та проходила лікування у терапевтичному відділенні, а не у психіатричному. Після виписки зі стаціонару ОСОБА_7 протягом приблизно двох тижнів здійснювала догляд за ОСОБА_5 . Ствердила, що у вказаний період спадкодавиця перебувала при свідомості, орієнтувалась у часі, місці та оточенні, всіх впізнавала, адекватно спілкувалась, мала власну точку зору, зокрема під час розмов на суспільно-політичні теми. У поведінці спадкодавиці будь-яких ознак затьмарення свідомості, дезорієнтації чи нерозуміння значення своїх дій не спостерігалось, існування яких свідок повністю заперечила. Також зазначила, що ОСОБА_5 приймала лікарський засіб «Антраль» та вітаміни. Про прийом спадкодавицею сильнодіючих лікарських препаратів або медикаментів, що могли б впливати на її психічний стан їй не відомо. Крім того, спадкодавиця спілкувалась нормально, запитувала про свого сина ОСОБА_8 , зокрема цікавилась, де він перебуває та чи прийде до неї. За період догляду ОСОБА_7 не бачила, щоб позивач відвідував спадкодавицю в лікарні або телефонував їй, на день народження ОСОБА_5 він також не приходив. Догляд за спадкодавицею здійснювали її син ОСОБА_9 (відповідач) та дочка ОСОБА_10 . Під час перебування у лікарні спадкодавиця могла самостійно приймати їжу, іноді просила посадити її, оскільки відчувала загальну слабкість. До цього проживали в одному будинку, а тому часто бачилися. Про заповіт ОСОБА_5 свідку нічого не відомо. 
Свідок ОСОБА_11 в суді показав, що з позивачем знайомий близько 30-40 років, з часу спільної роботи. Відповідача знає з 2000 року, який є рідним братом невістки ОСОБА_12 . Із померлою ОСОБА_5 також знайомий, оскільки вона була його свахою. Зазначив, що в лютому 2021 року ОСОБА_12 повідомила йому що спадкодавиця впала та зламала ключицю, у зв`язку з чим просила допомогти з доглядом. За його твердженням, після травми він щоденно зранку приходив до ОСОБА_5 за місцем її проживання, готував їй сніданок та обід. У цей період спадкодавиця перебувала у повній пам`яті, була орієнтованою, самостійно пересувалась квартирою, вставала з ліжка, самостійно стежила за особистою гігієною, зокрема користувалась вбиральнею, милась та чистила зуби. На вулицю вона не виходила виключно через перелом ключиці. Також зазначив, що ОСОБА_5 самостійно телефонувала відповідачу та його сестрі (своїм дітям), повідомляла про своє самопочуття, щоденно підтримувала зв`язок із сином ОСОБА_9 та дочкою ОСОБА_13 . Її також відвідували онук та онука, а інколи заходила й подруга. Позивача свідок у цей період не бачив, і йому не відомо, щоб спадкодавиця спілкувалась з ним. Також повідомив, що спадкодавиця приймала лікарський засіб «Глюкофаж» від цукрового діабету, вранці приймала одну таблетку, періодично просила виміряти рівень цукру в крові. Показники цукру, як правило, були в межах норми, інколи підвищувались після прийому їжі. Заспокійливих чи сильнодіючих лікарських препаратів вона не приймала, про будь-які інші медикаменти йому не відомо. Також йому не відомо, чи перебувала ОСОБА_5 на обліку у лікаря-психіатра. Зазначив, що упродовж усього часу догляду у спадкодавиці будь-яких ознак затьмарення свідомості, дезорієнтації або неадекватної поведінки не спостерігав, вона впізнавала родичів, у тому числі онуків, поводила себе спокійно та адекватно. Догляд за спадкодавицею ОСОБА_11 здійснював орієнтовно до вересня 2021 року, після чого догляд забезпечували її діти. Про питання спадкування чи складення заповіту зі спадкодавицею свідок не спілкувався, будь-які відомості про це йому не відомі. 
Свідок ОСОБА_14 в суді показала, що знайома з позивачем та відповідачем, які є рідними братами. Із померлою ОСОБА_5 спілкувалась протягом тривалого часу, до погіршення стану її здоров`я доволі часто. Зазначила, що після падіння спадкодавиці вона відвідувала її через декілька днів, під час чого остання особисто розповідала про обставини падіння, у квартирі на той час перебувала також її донька ОСОБА_10 . Наступного разу ОСОБА_14 відвідувала ОСОБА_5 приблизно через місяць–півтора, коли у неї була зламана рука, при цьому спадкодавиця самостійно пересувалась по квартирі. Також зазначила, що догляд за ОСОБА_5 здійснювали дочка ОСОБА_10 , син ОСОБА_9 , а також племінник, який періодично приїздив. Спадкодавиця потребувала сторонньої допомоги, однак ознак повної знерухомленості на той час свідок не спостерігала. Повідомила, що про сина ОСОБА_8 (позивача) їй нічого не відомо, спадкодавиця про нього не розповідала, водночас ОСОБА_9 (відповідач) постійно перебував поруч. Наприкінці липня 2021 року спадкодавиця перебувала на стаціонарному лікуванні. Приблизно за два тижні до смерті, під час останнього візиту, ОСОБА_5 вже перебувала у лежачому стані. Також зазначила, що спадкодавиця повідомляла про проблеми з рівнем цукру в крові та приймала відповідні лікарські засоби. Також їй відомо про проблеми з венами. Про прийом будь-яких інших лікарських препаратів не відомо. До останнього часу ОСОБА_5 перебувала при пам`яті, була психічно здорова, адекватно спілкувалась, орієнтувалась в обстановці, зберігала критичне мислення. Будь-яких ознак затьмарення свідомості або неадекватної поведінки свідок не спостерігала. Про те, чи перебувала спадкодавиця на обліку у лікаря-психолога або психіатра свідку не відомо.
Свідок ОСОБА_15 в суді показав, що влітку 2021 року ОСОБА_16 - син відповідача попросив його бути свідком при посвідченні 07 липня 2021 року у приватного нотаріуса заповіту. ОСОБА_15 прибув до нотаріуса разом із іншими свідками, де їх запросили до кабінету. На той час у спадкодавиці була перебинтована рука, внаслідок чого вона не могла нею користуватися. Зазначив, що під час посвідчення заповіту спадкодавиця перебувала у психічно адекватному стані, спілкувалась нормально та розуміла значення своїх дій. Вона особисто надиктувала нотаріусу текст заповіту, нотаріус його записав, після чого документ оголошено та підписано усіма присутніми там свідками. Підтвердив, що підпис у заповіті здійснено ним та іншими свідками, зокрема ОСОБА_17 та ОСОБА_18 , які є його знайомими та спільними друзями спадкодавиці. Також зазначив, що спадкодавиця сиділа перед ними, чітко висловила бажання скласти заповіт, ознайомилась із його змістом та не заперечувала щодо тексту документа. Наголосив, що на момент участі в складанні заповіту у ОСОБА_5 будь-яких ознак затьмарення свідомості чи нерозуміння значення своїх дій не спостерігав, і про будь-які порушення ясності свідомості не засвідчив. Інформацією про прийом спадкодавицею будь-яких лікарських препаратів, які могли б вплинути на психічний стан не володіє.
Свідок ОСОБА_19 в суді показала, що знайома з позивачем, старший брат якого під час спілкування із нею підтримував нормальні стосунки. На момент вчинення заповіту фізичний стан спадкодавиці ОСОБА_5 був погіршений, однак психічний стан – повністю адекватним, вона перебувала при пам`яті та здоровому глузді. Зазначила, що спадкодавиця не приймала будь-яких лікарських засобів, які могли б впливати на її психічний стан або ментальні здібності. Вона приймала вітаміни та ліки для лікування цукрового діабету та захворювань підшлункової залози. Повідомила, що на початку 2000-х років спадкодавиця перебувала у депресивному стані через відсутність належного піклування з боку дітей та мала затяжну венозну хворобу нижніх кінцівок. У той період ОСОБА_5 зверталась до лікаря-психіатра, який рекомендував їй лікування у закладі у м. Ворзелі, де вона перебувала близько двох тижнів. Після лікування її стан покращився. Інші медичні обліки, що б свідчили про порушення психічного стану, у останньої відсутні. З того часу психічних розладів не мала і будь-якого лікування з цього приводу не потребувала. Також зазначила, що в лютому 2021 року спадкодавиця повідомила про падіння та попросила старшого сина приїхати та викликати швидку допомогу. Після приїзду швидкої їй наклали гіпс, після чого ОСОБА_5 перебувала під доглядом родичів, чергуючи один одного. Свідок бачила позивача лише в перший день падіння, коли він посварився зі спадкодавицею, після чого залишив продукти та поїхав. У останні місяці життя ОСОБА_5 частіше за все відпочивала, лежачи на дивані, лікарні вже не приймали її, і вона постійно перебувала під наглядом родичів. Під час вчинення заповіту спадкодавиця мала фізичні обмеження, однак психологічно була абсолютно адекватною, самостійно приймала рішення та адекватно спілкувалася. Наголосила, що будь-яких ознак затьмарення свідомості, неадекватної поведінки чи порушення розуміння значення своїх дій у спадкодавиці вона не спостерігала. Сильнодіючих лікарських засобів ОСОБА_5 не приймала. Про питання спадкування або заповіту свідок знала лише, що ОСОБА_5 повідомляла в усній формі про свої наміри та відмову від квартири на користь відповідача.
Заслухавши сторін та їх представників, допитавши свідків, дослідивши матеріали справи, суд дійшов наступного.
Встановлено, що 07 липня 2021 року приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Борківським А.В. посвідчено заповіт, яким ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , на випадок своєї смерті, у присутності запрошених нею свідків ОСОБА_15 , ОСОБА_20 , усе своє майно де б воно не було і з чого б воно не складалося, включаючи будь-яке рухоме та нерухоме майно, а також усе те, що буде належати їй на день смерті і на що вона матиме право за законом, заповіла своєму сину – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 .
Заповіт записаний нотаріусом, зі слів ОСОБА_5 .
У зв?язку з тим, що ОСОБА_5 в наслідок хвороби особисто прочитати уголос та підписати текст заповіту не може, за ії дорученням, у її присутності та присутності нотаріуса, текст заповіту до його підписання зачитаний уголос запрошеними нею свідками ОСОБА_15 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_2 , та ОСОБА_20 , який зареєстрований за адресою: АДРЕСА_3 , та підписаний ОСОБА_17 .
Особу заповідача та свідків встановлено, їх дієздатність перевірено.
Заповіт зареєстровано в реєстрі за №233 та №234.
ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_1 від 28 вересня 2021 року.
28 червня 2023 року за заявою ОСОБА_3 приватним нотаріусом Вишгородського районного округу Київської області до майна померлої ІНФОРМАЦІЯ_3 ОСОБА_5 заведено спадкову справу №138/01-16.
ОСОБА_1 та ОСОБА_3 є синами померлої ОСОБА_5 , що підтверджується витягами з Державного реєстру актів цивільного стану громадян щодо актового запису про народження №00040298976 та №00040299025 від 28 червня 2023 року.
29 січня 2025 року за клопотанням представника позивача у даній справі ухвалою суду призначено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питтання: 
1. Чи страждала ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , будь-яким психічним розладом на момент складання заповіту від 07.07.2021 року?
2. Чи могла ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_5 , на момент вчинення правочину – складання заповіту 07.07.2021 року, розуміти значення своїх дій та/або керувати ними?
Проведення експертизи доручено експертам Державної Установи «Інституту судової психіатрії МОЗ України» (04080 м. Київ, вул. Кирилівська, 103-А).
Оплату за проведення експертизи покладено на позивача ОСОБА_1 
27 травня 2025 року листом Державної Установи «Інституту судової психіатрії МОЗ України» №15.1/02/1904 від 14 травня 2025 року матеріали вказаної цивільної справи повернуто до суду без виконання у зв`язку з неоплатою позивачем експертизи.
В ході розгляду справи сторона позивача проведення психіатричної експертизи не підтримала і від її проведення відмовилася.
Відповідно до ст. 109 ЦПК України, у разі ухилення учасника справи від подання експертам необхідних матеріалів, документів або від іншої участі в експертизі, якщо без цього провести експертизу неможливо, суд залежно від того, хто із цих осіб ухиляється, а також яке для них ця експертиза має значення, може визнати факт, для з`ясування якого експертиза була призначена, або відмовити у його визнанні.
Відповідно до ч. 1ст. 15 ЦК України, кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (ч. 1 ст. 16 ЦК України).
Відповідно до вимог ч. 1 ст. 202 ЦК України, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Згідно з ч.ч. 1-5 ст. 203 ЦК України, зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. 
Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має вчинятися у формі, встановленій законом. 
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Згідно ч. 1 ст. 215 ЦК України, підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статі 203 цього Кодексу.
За змістом ч. 1 ст. 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
Відповідно до статей 1216, 1217, 1218 ЦК України, спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців). Спадкування здійснюється за заповітом або за законом. До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті.
Згідно ст. 1233 ЦК України, заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
Відповідно до ст. 1257 ЦК України, заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. 
За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі. 
Недійсність окремого розпорядження, що міститься у заповіті, не має наслідком недійсності іншої його частини. 
У разі недійсності заповіту спадкоємець, який за цим заповітом був позбавлений права на спадкування, одержує право на спадкування за законом на загальних підставах.
Отже, заповіт, як односторонній правочин підпорядковується загальним правилам ЦК України щодо недійсності правочинів. Недійсними є заповіти: 1) в яких волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі; 2) складені особою, яка не мала на це права (особа не має необхідного обсягу цивільної дієздатності для складення заповіту); 3) складені з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення (відсутність нотаріального посвідчення або посвідчення особами, яке прирівнюється до нотаріального, складення заповіту представником, відсутність у тексті заповіту дати, місця його складення тощо).
Відповідно до змісту наведених норм дійсним, тобто таким, що відповідає вимогам закону, є заповіт, який посвідчений уповноваженою особою, яка мала на це право в силу закону, відсутні порушення його форми та посвідчення, волевиявлення заповідача було вільним і відповідало його волі (Постанова Верховного Суду від 13.01.2025 року, справа № 444/373/18).
Відповідно до ч.ч. 1-3 ст. 1247 ЦК України, заповіт складається у письмовій формі, із зазначенням місця та часу його складення.
Заповіт має бути особисто підписаний заповідачем.
Якщо особа не може особисто підписати заповіт, він підписується відповідно до частини четвертої статті 207 цього Кодексу.
Заповіт має бути посвідчений нотаріусом або іншими посадовими, службовими особами, визначеними у статтях 1251-1252 цього Кодексу.
Згідно ч. 4 ст. 207 ЦК України, якщо фізична особа у зв`язку з хворобою або фізичною вадою не може підписатися власноручно, за її дорученням текст правочину у її присутності підписує інша особа.
Підпис іншої особи на тексті правочину, що посвідчується нотаріально, засвідчується нотаріусом або посадовою особою, яка має право на вчинення такої нотаріальної дії, із зазначенням причин, з яких текст правочину не може бути підписаний особою, яка його вчиняє.
Підпис іншої особи на тексті правочину, щодо якого не вимагається нотаріального посвідчення, може бути засвідчений відповідною посадовою особою за місцем роботи, навчання, проживання або лікування особи, яка його вчиняє.
Відповідно до підпункту 1.8 Глави 3 Порядку № 296/5, якщо заповідач унаслідок фізичної вади, хвороби або з будь-яких інших причин не може власноручно підписати заповіт, за дорученням заповідача він може бути підписаний іншою фізичною особою.
Відповідно до підпункту 1.11 Глави 3 Порядку № 296/5, на бажання заповідача, а також у випадках, якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватись не менше ніж при двох свідках.
Відповідно до пункту 6 Глави 3 Порядку № 296/5, у разі якщо за фізичну особу, яка внаслідок фізичної вади або хвороби не може власноручно підписати правочин і заяву або інший документ підписує інша фізична особа, нотаріус установлює особу громадянина, що бере участь у нотаріальній дії, і особу громадянина, який підписався за нього.
Відповідно до пункту 5 Глави 9 Порядку № 296/5, якщо фізична особа внаслідок фізичної вади, хвороби або іншої причини (наприклад, неписьменна) не може власноручно підписати документ, то за її дорученням у її присутності та в присутності нотаріуса цей документ може підписати інша особа, яка визначається зазначеною фізичною особою. Про причини, з яких фізична особа, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, не мала змоги підписати документ, зазначається у тексті документа та в посвідчувальному написі. Правочин за особу, яка не може підписати його, не може підписувати особа, на користь або за участю якої його посвідчено.
Зазначені положення законодавства свідчать про те, що заповіт посвідчується в присутності не менш ніж двох свідків у випадках, коли заповідач не може сам прочитати заповіт через фізичні вади або за бажанням самого заповідача. Обов`язковою умовою є те, що свідки мають бути повністю цивільно дієздатними особами, які не можуть бути спадкоємцями за заповітом, їхніми родичами або особами, які мають інтерес у спадщині.
Заповіт може бути підписаний іншою особою за заповідача у разі, якщо останній через хворобу, фізичну ваду або інші об`єктивні причини не може підписати його власноручно. У такому разі інша особа підписує заповіт за дорученням заповідача у його присутності та в присутності нотаріуса або іншої уповноваженої посадової особи, яка має право на вчинення нотаріальної дії. Причини, через які заповідач не міг підписати документ самостійно, обов`язково зазначаються у тексті заповіту та посвідчувальному написі.
Згідно вимог ст. 44 Закону України «Про нотаріат» під час посвідчення правочинів визначається обсяг цивільної дієздатності фізичних осіб, які беруть у них участь. Визначення обсягу цивільної дієздатності фізичної особи здійснюється за паспортом громадянина України або іншими документами, передбаченими статтею 43 цього Закону (крім посвідчення водія, особи моряка, особи з інвалідністю чи учасника Другої світової війни, посвідчення, виданого за місцем роботи фізичної особи), які унеможливлюють виникнення будь-яких сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії. У разі потреби нотаріусу надається довідка про те, що особа не страждає на психічний розлад, який може вплинути на її здатність усвідомлювати свої дії та (або) керувати ними. У разі наявності сумнівів щодо обсягу цивільної дієздатності фізичної особи, яка звернулася за вчиненням нотаріальної дії, нотаріус зобов`язаний звернутися до органу опіки та піклування за місцем проживання відповідної фізичної особи для встановлення факту відсутності опіки або піклування над такою фізичною особою.
У постанові Верховного Суду від 09 червня 2021 року у справі № 755/8686/17 (провадження № 61-8444св19) зазначено, що аналіз абзацу 1 частини четвертої статті 207 ЦК України свідчить про те, що у певних випадках допускається підписання правочину іншою особою, якщо сторона правочину має різного роду вади, що заважають їй це зробити. У цьому разі порядок підписання іншою особою правочину регламентується частиною четвертою статті 207 ЦК України. Особа, яка підписує правочин (рукоприкладник), сама не є стороною правочину. Жодних прав і обов`язків щодо правочину, який нею підписується, в неї не виникає. Її роль зводиться виключно до заповнення певної вади особи, яка є стороною правочину.
Статтею 1248 ЦК України визначено, що нотаріус посвідчує заповіт, який написаний заповідачем власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. 
Нотаріус може на прохання особи записати заповіт з її слів власноручно або за допомогою загальноприйнятих технічних засобів. 
У цьому разі заповіт має бути вголос прочитаний заповідачем і підписаний ним. 
Якщо заповідач через фізичні вади не може сам прочитати заповіт, посвідчення заповіту має відбуватися при свідках (стаття 1253 цього Кодексу).
Відповідно до ч.1 ст. 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті.
Відповідно до положень статей 1235 - 1236 ЦК України, заповідач може призначити своїми спадкоємцями одну або кілька фізичних осіб, незалежно від наявності у нього з цими особами сімейних, родинних відносин, а також інших учасників цивільних відносин. Заповідач може без зазначення причин позбавити права на спадкування будь-яку особу з числа спадкоємців за законом. У цьому разі ця особа не може одержати право на спадкування. Заповідач не може позбавити права на спадкування осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині. Чинність заповіту щодо осіб, які мають право на обов`язкову частку у спадщині, встановлюється на час відкриття спадщини.
Заповідач має право охопити заповітом права та обов`язки, які йому належать на момент складення заповіту, а також ті права та обов`язки, які можуть йому належати у майбутньому. Заповідач має право скласти заповіт щодо усієї спадщини або її частини. Якщо заповідач розподілив між спадкоємцями у заповіті лише свої права, до спадкоємців, яких він призначив, переходить та частина його обов`язків, що є пропорційною до одержаних ними прав. Чинність заповіту щодо складу спадщини встановлюється на момент відкриття спадщини.
Відповідно до ст. 1253 ЦК України, на бажання заповідача його заповіт може бути посвідчений при свідках. У випадках, встановлених абзацом третім частини другої статті 1248 і статтею 1252 цього Кодексу, присутність не менш як двох свідків при посвідченні заповіту є обов?язковою. Свідками можуть бути лише особи з повною цивільною дієздатністю. Свідками не можуть бути: нотаріус або інша посадова, службова особа, яка посвідчує заповіт; спадкоємці за заповітом; члени сім?ї та близькі родичі спадкоємців за заповітом; особи, які не можуть прочитати або підписати заповіт. Свідки, при яких посвідчено заповіт, зачитують його вголос та ставлять свої підписи на ньому. У текст заповіту заносяться відомості про особу свідків.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 1257 ЦК України заповіт, складений особою, яка не мала на це права, а також заповіт, складений з порушенням вимог щодо його форми та посвідчення, є нікчемним. За позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року у справі № 522/9893/17 (провадження № 14-173цс20) та у постанові Верховного Суду від 20 липня 2022 року у справі № 461/2565/20 (провадження № 61-21209св21) зазначено, що право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є принципом спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю.
У постанові Верховного Суду України від 13 березня 2017 року у справі №6-2833цс16 зроблено правовий висновок про те, що для визначення наявності стану, в якому громадянин не міг розуміти значення своїх дій або керувати нами (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та ін.) на момент укладення угоди, суд призначає судово-психіатричну експертизу.
Вимоги про визнання угоди недійсною з цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів, по підтверджують чи спростовують доводи про те, що в момент укладення угоди особа не розуміла значення своїх дій та не могла керувати ними.
Згідно вимог п. 2 ч. 1 ст. 105 ЦПК України призначення експертизи є обов?язковим у разі заявлення клопотання про призначення експертизи хоча б однією зі сторін, якщо у справі необхідно встановити психічний стан особи.
Суд зазначає, що для визначення наявності стану, в якому фізична особа не може розуміти значення своїх дій або керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння та інше) на момент посвідчення заповіту, суд призначає посмертну судово-психіатричну експертизу, оскільки для з`ясування цих обставин необхідні спеціальні знання в галузі психіатрії.
Відповідно до ст. 3 Закону України «Про психіатричну допомогу» психічне здоров`я особи презюмується. Кожна особа вважається такою, яка не має психічного розладу, доки наявність такого розладу не буде встановлено на підставах та в порядку, передбачених цим Законом та іншими законами України.
Втім, позивач від оплати посмертної судово-психіатричної експертизи відмовився й наполягав у суді на розгляді справи без її проведення, на підставі наявних доказів.
У той же час, за відсутності висновку посмертної судово-психіатричної експертизи, судом не здобуто жодних доказів, які б у сукупності вказували на наявність в померлої ОСОБА_5 на момент посвідчення заповіту 07 липня 2021 року будь-яких ознак психічного розладу.
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 80 ЦПК України достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Відповідно до ч.ч. 1, 2 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.

Судом встановлено, що на момент складання заповіту 07 липня 2021 року ОСОБА_5 , хоча і мала фізичні обмеження через перелом ключиці, однак перебувала у свідомості, орієнтувалась у часі та просторі, адекватно спілкувалася, розуміла значення своїх дій і могла формувати вільне волевиявлення. 
Суд зауважує, що заповіт ОСОБА_5 від 07 липня 2021 року вчинено з дотриманням Порядку №296/5, який складено у письмовій формі з зазначенням дати та місця його складання, зачитано у присутності заповідача та свідків – ОСОБА_15 і ОСОБА_20 та підписаний ОСОБА_21 за дорученням спадкодавиці.
В заповіті зазначено, що його текст прочитано ОСОБА_5 у присутності нотаріуса та свідків, після чого заповідач підтвердила його зміст. Вказане свідчить про те, що ОСОБА_5 усвідомлювала правову природу вчиненого правочину та його наслідки.
Наявна в справі та досліджена в суді медична документація (якій понад 20 років) висновків щодо наявності у спадкодавиці психічного або іншого захворювання, внаслідок якого ОСОБА_5 не могла розуміти значення своїх дій та керувати ними, не містить.
Отже, посилання позивача на те, що при складанні заповіту ОСОБА_5 не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними у зв`язку з психічним захворюванням, не знайшли свого підтвердження під час судового розгляду справи, які повністю спростовуються показаннями допитаних в суді свідків. 
Жоден свідок в суді не підтвердив той факт, що ОСОБА_22 мала такий стан здоров`я, який би їй не давав змоги розуміти значення своїх дій та змоги керувати ними.
Навпаки, присутній під час посвідчення заповіту свідок ОСОБА_15 , а також особи, що здійснювали догляд за спадкодавицею, підтвердили, що ОСОБА_5 усвідомлювала значення своїх дій та могла керувати ними. Свідки зазначили, що ОСОБА_5 орієнтувалася в часі, місці та особах, підтримувала логічний зв`язок у спілкуванні, розуміла зміст вчинюваних дій та висловлювала свою волю послідовно й без зовнішнього впливу, будь-яких заспокійливих чи сильнодіючих лікарських препаратів не приймала.
Показання свідка ОСОБА_6 щодо стану здоров`я спадкодавиці спростовуються показаннями інших свідків, а саме ОСОБА_7 , ОСОБА_11 , ОСОБА_14 , які перебували зі спадкодавицею у постійному контакті, здійснювали догляд за нею, часто її відвідували та безпосередньо спостерігали за її станом у повсякденному житті, у тому числі у період, близький до складання заповіту. Вказані свідки надали послідовні та взаємопов`язані показання про те, що ОСОБА_5 була при свідомості, орієнтувалася в обставинах та розуміла зміст своїх дій, тоді як свідок ОСОБА_6 разом з позивачем відвідували спадкодавицю епізодично, що об`єктивно обмежувало їх можливість належним чином оцінювати фактичний стан ОСОБА_5 .
Також суд звертає увагу на те, що висновку посмертної судово-психіатричної експертизи для встановлення психічного стану заповідачки в момент складання заповіту, який би дійшов висновку про те, що особа не розуміла значення своїх дій і (або) не могла керувати ними на момент складання заповіту, матеріали справи не містять.
Отже, судом встановлено, що приватний нотаріус Борківський А.В., який посвідчував заповіт, діяв відповідно до вимог Закону, перевірив особу спадкодавця, дотримався встановленої форми посвідчення заповіту, забезпечив участь свідків ОСОБА_15 і ОСОБА_20 та підписанта ОСОБА_21 .. Жодних належних, допустимих та достатніх доказів того, що нотаріус порушив порядок посвідчення заповіту, суду не надано.
Посилання позивача на те, що ОСОБА_5 не мала фізичної можливості особисто з`явитися до приватного нотаріуса спростовуються показаннями відповідача та свідків, які здійснювали за нею догляд та в суді пояснив, що у разі необхідності пересування, зокрема під час поїздок до м. Києва, таке пересування здійснювалось автомобілем.
За таких обставин, суд доходить висновку про те, що доводи позивача зводяться до його суб`єктивної незгоди зі змістом заповіту та ґрунтуються на припущеннях щодо психічного стану спадкодавця, які належними, допустимими та достатніми доказами не підтверджені, а відтак покладеними в основу рішення про визнання заповіту недійсним бути не можуть.
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду у постанові від 29 січня 2024 року у справі № 369/7921/21 (провадження № 61-5293сво23) зазначив, що для приватного права апріорі притаманна диспозитивність, яка проявляється, зокрема, в тому, що особа, з урахуванням принципу свободи правочину, сама вирішує вчиняти чи не вчиняти певний правочин. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання.
Отже підстав вважати сумнівною дійсну волю заповідача ОСОБА_5 на заповідання свого майна відповідачу, суд не вбачає, спірний заповіт складено особою, яка мала на це право (дієздатність заповідача не обмежена) та з дотриманням вимог щодо його оформлення та посвідчення. 
За таких обставин суд доходить висновку про те, що порушених прав позивача, які б підлягали захисту у цій справі судом не встановлено, в зв`язку з чим в задоволенні позову слід відмовити за недоведеністю та необґрунтованістю.
На підставі викладеного та керуючись статтями 259, 265, 268 ЦПК України,
вирішив:
в задоволенні позову відмовити.
Повне судове рішення складено 28 січня 2026 року.
Рішення може бути оскаржено в апеляційному порядку до Київського апеляційного суду протягом 30 днів з дня складання повного рішення шляхом подання в зазначений строк апеляційної скарги.
Позивач: ОСОБА_1 , РНОКПП НОМЕР_2 , проживає за адресою: АДРЕСА_4 .
Відповідач:  ОСОБА_3 , РНОКПП НОМЕР_3 , зареєстрований за адресою: АДРЕСА_1 . 
Треті особи: Приватний нотаріус Вишгородського районного нотаріального округу Київської області Кравченко Оксана В`ячеславівна, знаходиться за адресою: Київська область, м. Вишгород, вул. Богдана Хмельницького, 2, прим. 52.
Приватний нотаріус Київського міського нотаріального округу Борківський Андрій Вікторович, знаходиться за адресою: м. Київ, вул. Дегтярівська, 55, прим. 33.

Суддя