Єдиний унікальний номер справи № 753/21467/24
Провадження № 22-ц/824/1174/2026

П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

22 січня 2026 року місто Київ

Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді Журби С.О., 
суддів Писаної Т.О., Приходька К.П., 
за участю секретаря Павлової В.В.,
розглянувши справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про стягнення аліментів,
В С Т А Н О В И В :

У жовтні 2024 року позивач звернулася до Дарницького районного суду м. Києва з вказаним позовом.
На обґрунтування позовних вимог зазначено, що після розірвання шлюбу спільна дитина сторін проживає з позивачем та перебуває на її утриманні, натомість відповідач матеріальної участі у забезпеченні сина не приймає. Син навчається на 1 курсі в Національному технічному університеті «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» на бюджетному фінансуванні за денною формою навчання, дати початку і закінчення навчання з 01 вересня 2024 року по 30 червня 2028 року, та навчаючись не в змозі самостійно забезпечити себе, оскільки є непрацевлаштованим. Позивач самостійно не може забезпечити достатній матеріальний рівень, доходів позивача не вистачає для утримання сина, а тому вважає, що відповідач, який є працездатним, має офіційний дохід, аліменти до досягнення дитиною повноліття сплачував добровільно, а тому зобов`язаний брати участь в утриманні дитини. 
Враховуючи викладене, позивач просила суд стягнути із ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку з 20 жовтня 2024 року до досягнення ним 23-х років, за умови що він буде продовжувати навчання. 
Рішенням Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року позов задоволено частково, стягнуто з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 аліменти на утримання повнолітнього сина ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/8 частки з усіх видів його заробітку (доходу), починаючи з 20 жовтня 2024 року і на період навчання ОСОБА_3 , але не більше, ніж до досягнення ним двадцяти трьох років, стягнуто з ОСОБА_1 на користь держави судовий збір у розмірі 605,60 грн.
Не погоджуючись з вказаним рішенням суду, 03 червня 2025 року відповідач направив апеляційну скаргу, у якій зазначив, що оскаржуване рішення вважає незаконним, необґрунтованим та таким, що ухвалене з порушенням норм процесуального права та з неправильним застосуванням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням судом першої інстанції обставин, що мають значення для справи, за невідповідності висновків, викладених у рішеннях суду, дійсним обставинам справи, за недоведеності обставин, які суд визнав встановленими.
У зв`язку з цим апелянт просив апеляційний суд скасувати оскаржуване рішення та ухвалити нове, яким відмовити у задоволенні позову в повному обсязі.
21 жовтня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому остання просила залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення без змін.

22 жовтня 2025 року до апеляційного суду від позивача надійшло клопотання про витребування доказів. 
Щодо поданого клопотання апеляційний суд зазначає наступне:
Згідно ч. 8 ст. 83 ЦПК України докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, яка їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
У відповідності до вимог ч. 3 ст. 367 ЦПК України докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Згідно вищевказаних норм, подаючи до суду докази з пропуском визначеного законом строку, заявник повинен не лише зазначити підстави, які перешкодили йому у вчасному поданні таких доказів, а й належним чином довести наявність підстав неможливості подання таких доказів у визначений строк, що відповідачем зроблено не було. 
Оскільки підстави для прийняття нових доказів по справі відсутні, заявником не надано доказів неможливості подання до суду першої інстанції як і неможливості заявлення клопотання про їх витребування, з причин, що об`єктивно не залежали від нього, апеляційний суд прийшов до висновку про відмову позивачу у задоволенні клопотання про витребування доказів,.

У судове засідання, призначене на 22 січня 2026 року, сторони не з`явилися, про розгляд справи повідомлялися належним чином.
Ухвалою Київського апеляційного суду від 02 грудня 2025 року стороні позивача надано можливість брати участь у судовому засіданні, призначеному на 22 січня 2026 року на 10:45 та у всіх наступних засіданнях в режимі відеоконференції поза межами приміщення суду з використанням функціоналу підсистеми відеоконференцзв`язку ЄСІТС. Сторону позивача зазначеною ухвалою суду було попереджено, що підтвердження особи учасника відбувається шляхом його авторизації в Системі із застосуванням електронного підпису; ризики технічної неможливості участі у відеоконференції поза межами приміщення суду, переривання зв`язку, тощо, несе учасник справи, який подав відповідну заяву.
Представник позивача - Токарева Ганна Олександрівна у судове засідання 22 січня 2026 року вийшла на зв`язок для участі в судовому засіданні в режимі відеоконференції. Після початку засідання було виявлено технічну несправність - відсутність звуку з боку учасника, у зв`язку з чим проведення судового засідання в режимі відеоконференції не відбулося.
22 січня 2025 року до апеляційного суду від імені представника відповідача ОСОБА_1 - адвоката Чорного Ігоря Ігоровича надійшло клопотання про перенесення розгляду справи. 
Щодо поданого клопотання апеляційний суд зазначає наступне:
Апеляційним судом встановлено, що клопотання про відкладення розгляду апеляційної скарги надіслано на електронну адресу апеляційного суду. До клопотання додано роздруківку результату перевірки електронного цифрового підпису (протокол). Водночас такий підпис вчинено без використання підсистем «Електронний суд» та «Електронний кабінет», при тому що представник позивача як адвокат є учасником підсистеми «Електронний суд».
18 жовтня 2023 року введено в дію Закон України від 29 червня 2023 року № 3200-IX «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів в Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами» (далі - Закон № 3200-IX), який був розроблений для запровадження обов`язкової реєстрації та використання електронних кабінетів у Єдиній судовій інформаційно-телекомунікаційній системі (далі - ЄСІТС) представниками правничих професій, юридичними особами та фізичними особами-підприємцями, оскільки особи, які за законом зобов`язані зареєструвати офіційні електронні адреси в ЄСІТС, зволікають з виконанням свого обов`язку.
Статтею 14 ЦПК України, зокрема, передбачено, що у судах функціонує Єдина судова Єдина судова інформаційно-комунікаційна система.
Позовні та інші заяви, скарги та інші передбачені законом процесуальні документи, що подаються до суду і можуть бути предметом судового розгляду, в порядку їх надходження підлягають обов`язковій реєстрації в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі в день надходження документів.
Єдина судова інформаційно-комунікаційна система відповідно до закону забезпечує обмін документами (надсилання та отримання документів) в електронній формі між судами, між судом та учасниками судового процесу, між учасниками судового процесу, а також фіксування судового процесу і участь учасників судового процесу у судовому засіданні в режимі відеоконференції.
Адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, зареєстровані за законодавством України як юридичні особи, їх територіальні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи, зареєстровані за законодавством України, реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої електронні кабінети в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, в добровільному порядку.
Процесуальні наслідки, передбачені цим Кодексом у разі звернення до суду з документом особи, яка відповідно до цієї частини зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його, застосовуються судом також у випадках, якщо інтереси такої особи у справі представляє адвокат.
Реєстрація в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, не позбавляє права на подання документів до суду в паперовій формі.
Особа, яка зареєструвала електронний кабінет в Єдиній судовій інформаційно-комунікаційній системі або її окремій підсистемі (модулі), що забезпечує обмін документами, може подавати процесуальні, інші документи, вчиняти інші процесуальні дії в електронній формі виключно за допомогою Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи або її окремої підсистеми (модуля), що забезпечує обмін документами, з використанням кваліфікованого електронного підпису або засобів електронної ідентифікації, що мають високий рівень довіри, відповідно до вимог законів України «Про електронні документи та електронний документообіг» та «Про електронну ідентифікацію та електронні довірчі послуги», якщо інше не передбачено цим Кодексом.
Частинами п`ятою, шостою статті 43 ЦПК України встановлено, що документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо) можуть подаватися до суду, а процесуальні дії вчинятися учасниками справи в електронній формі з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи, за винятком випадків, передбачених цим Кодексом.
Процесуальні документи в електронній формі мають подаватися учасниками справи до суду з використанням Єдиної судової інформаційно-комунікаційної системи в порядку, визначеному Положенням про Єдину судову інформаційно-комунікаційну систему та/або положеннями, що визначають порядок функціонування її окремих підсистем (модулів).
Відповідно до пунктів 24, 25 Положення про порядок функціонування окремих підсистем (модулів) Єдиної судової інформаційно-телекомунікаційної системи, який затверджено рішенням Вищої ради правосуддя від 17 серпня 2021 року № 1845/0/15-21 (далі - Положення про ЄСІТС) підсистема «Електронний суд» (далі - Електронний суд) - це підсистема ЄСІТС, що забезпечує можливість обміну (надсилання та отримання) документами (в тому числі процесуальними документами, письмовими та електронними доказами тощо) між судом та учасниками судового процесу, між користувачем цієї підсистеми та Вищою радою правосуддя, а також отримувати інформацію про стан і результати розгляду таких документів чи інші документи.
Документи (в тому числі процесуальні документи, письмові та електронні докази тощо), пов`язані з розглядом справ у суді, можуть подаватися до суду в електронній формі виключно з використанням підсистеми «Електронний суд», якщо інше не визначено процесуальним законодавством чи цим Положенням.
Відповідно до пункту 10 Положення про ЄСІТС адвокати, нотаріуси, державні та приватні виконавці, арбітражні керуючі, судові експерти, органи державної влади та інші державні органи, органи місцевого самоврядування, інші юридичні особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС в обов`язковому порядку. Інші особи реєструють свої Електронні кабінети в ЄСІТС у добровільному порядку.
Отже адвокат Чорний І.І. міг подати заяву: 1) в письмовій формі; 2) в електронному вигляді з використанням сервісу «Електронний суд.
Загальні вимоги до форми та змісту письмової заяви, клопотання, заперечення з процесуальних питань та наслідки недотримання таких вимог визначені у статті 183 ЦПК України.
Відповідно до пункту першого частини першої статті 183 ЦПК України будь-яка письмова заява, клопотання, заперечення повинні містити: повне найменування (для юридичних осіб) або ім`я (прізвище, ім`я та по батькові) (для фізичних осіб) особи, яка подає заяву чи клопотання або заперечення проти них, її місцезнаходження (для юридичних осіб) або місце проживання чи перебування (для фізичних осіб), ідентифікаційний код юридичної особи в Єдиному державному реєстрі підприємств і організацій України (для юридичних осіб, зареєстрованих за законодавством України), відомості про наявність або відсутність електронного кабінету
Згідно з частиною другою статті 183 ЦПК України письмові заява, клопотання чи заперечення підписуються заявником чи його представником.
У частині четвертій статті 183 ЦПК України закріплено, що суд, встановивши, що письмову заяву (клопотання, заперечення) подано без додержання вимог частини першої або другої цієї статті, повертає її заявнику без розгляду.
Суд повертає заяву (клопотання, заперечення) її заявнику без розгляду також у разі, якщо вона подана особою, яка відповідно до частини шостої статті 14 цього Кодексу зобов`язана зареєструвати електронний кабінет, але не зареєструвала його.
Отже, надіславши клопотання про відкладення судового розгляду електронною поштою з використанням електронного цифрового підпису, а не за допомогою підсистеми «Електронний суд», адвокат Чорний І.І., який діє в інтересах ОСОБА_1 використав спосіб звернення до суду, не передбачений чинним процесуальним законодавством.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 12 лютого 2025 року у справі № 944/6062/23 (провадження № 61-4035 св 24).
З огляду на викладене, колегія суддів дійшла висновку про залишення без розгляду клопотання адвоката Чорного І.І. щодо відкладення судового розгляду.
Крім того, апеляційний суд зауважує, що у своєму клопотанні адвокат повідомив апеляційний суд про те, що перебуває на лікарняному, однак письмових доказів на підтвердження зазначеного суду надано не було, що додатково свідчить про неналежне виконання адвокатом своїх процесуальних обов`язків. 
Окрім того, апеляційний суд зазначає, що Верховний Суд у постанові від 01 жовтня 2020 року у справі № 361/8331/18 виходив з того, що якщо представники сторін чи інших учасників судового процесу не з`явилися в судове засідання, а суд вважає, що наявних у справі матеріалів достатньо для розгляду справи та ухвалення законного і обґрунтованого рішення, не відкладаючи розгляду справи, він може вирішити спір по суті. Ключовою умовою для відкладення розгляду справи є не сама по собі відсутність сторін у судовому засіданні, а неможливість вирішення спору в межах відповідного судового розгляду.
Отже, неявка учасника судового процесу до судового засідання, за умови його належного повідомлення про дату, час і місце розгляду справи, не є безумовною підставою для відкладення розгляду справи чи скасування судового рішення, ухваленого за відсутності представника сторони спору.
На підставі ст. 372 ЦПК України колегія суддів дійшла висновку про можливість розгляду справи за відсутності сторін, що не з`явились, оскільки відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представника чи сторони, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
Аналогічного висновку дійшов Верховний Суд у постанові від 24 січня 2018 року у справі № 907/425/16.
Згідно з вимогами ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими (за умови дотримання відповідної процедури та наявності передбачених законом підстав) доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Положеннями ст. 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для залишення апеляційної скарги без задоволення та відсутність підстав для скасування рішення суду першої інстанції.

Як вбачається з матеріалів справи та належно встановлено судом першої інстанції в ході розгляду справи, сторони з 15 жовтня 2005 року перебували у зареєстрованому шлюбі, який розірвано рішенням Дарницького районного суду м. Києва суду від 21 червня 2013 року у справі № 753/8436/13.
Від шлюбу у сторін народилася дитина - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . На дату звернення позивача із позовом у цій справі дитина досягла повноліття.
Згідно з повідомленням Національного технічного університету України «Київський політехнічний інститут імені Ігоря Сікорського» та Випискою з Єдиної державної електронної бази з питань освіти щодо документів про освіту та інформації ро навчання особи, ОСОБА_3 зарахований на факультет - навчально-науковий інститут атомної та теплової енергії за спеціальністю 174 Автоматизація, комп`ютерно-інтегровані технології та робототехніка, форма здобуття освіти - денна, рівень освіти - перший (бакалаврський) рівень вищої освіти, фінансування - бюджет, дата початку та закінчення навчання: 01.09.2024 - 30.06.2028.
Посилаючись на те, що на даний час дитина є повнолітньою, однак продовжує навчатися на денній формі навчання в Університеті та не має змоги влаштуватися на роботу, щоб самостійно отримувати заробіток, позивач просив стягнути з відповідача аліменти у розмірі 1/4 частки з усіх видів його заробітку (доходу) починаючи з 20.10.2024 до досягнення дитиною 23-х років за умови, що він буде продовжувати навчання.

Суд першої інстанції, частково задовольняючи позовні вимоги, зазначив, що відповідно до положень статей 141, 198-201 СК України обов`язок батьків щодо утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання, виникає за наявності сукупності визначених законом умов, зокрема віку дитини до 23 років, факту навчання та потреби у матеріальній допомозі за умови можливості батьків її надавати, і встановив, що повнолітній син сторін не досяг 23 років, навчається за денною формою на бюджеті та об`єктивно потребує матеріальної підтримки, водночас позивачем не доведено конкретного обсягу витрат, пов`язаних з навчанням, а також не надано доказів щодо розміру доходів обох батьків і майнового стану відповідача, однак з урахуванням факту добровільної сплати ним у 2024 році значних сум аліментів суд дійшов висновку про наявність у відповідача можливості надавати утримання, що з урахуванням принципу рівності обов`язків батьків, можливості отримання дитиною стипендії та вимог розумності й справедливості обумовило визначення розміру аліментів у меншій частці - 1/8 частки доходу відповідача, з відмовою у задоволенні позову в іншій частині.
Як убачається з апеляційної скарги, переважна більшість її доводів фактично повторюють позицію апелянта, заявлену ним в ході розгляду справи в суді першої інстанції. Така позиція вже була належним чином досліджена судом першої інстанції в ході розгляду справи, за результатами чого їй була дана належна правова оцінка, з якою в повній мірі погоджується й колегія суддів апеляційного суду. 
Відповідно до ст. 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справи Конвенцію та практику Суду як джерело права та висновки Європейського суду з прав людини.
В своєму рішенні у справі «Руїз Торія проти Іспанії» (RuizTorija v. Spain) від 9 грудня 1994 року, серія А, № 303А, п. 2958, ЄСПЛ зазначив про те, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції й зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною залежно від характеру рішення.
Необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2).
Верховний Суд у постанові від 24 квітня 2020 року у справі № 554/2491/17 зазначив наступне:
«Доводи касаційної скарги зводяться до незгоди з висновками судів попередніх інстанцій щодо установлення обставин справи, містять посилання на факти, що були предметом дослідження й оцінки судами, які їх обґрунтовано спростували.
Із урахуванням того, що доводи касаційної скарги є майже ідентичними доводам апеляційної скарги заявника, яким судом апеляційної інстанції надана належна оцінка, Верховний Суд дійшов висновку про відсутність необхідності повторно відповідати на ті самі аргументи заявника. При цьому судом враховано усталену практику Європейського суду з прав людини, який неодноразова відзначав, що рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторін (рішення у справі Руїз Торія проти Іспанії). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною, більше того, воно дозволяє судам вищих інстанції просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх.»
З огляду на зазначене апеляційний суд вважає відсутніми підстави для повторного наведення тих доводів і аргументів, якими керувався суд першої інстанції при вирішенні даної справи, і з якими в повній мірі погоджується колегія суддів апеляційного суду.

Основними доводами апеляційної скарги є твердження відповідача про незаконність та необґрунтованість рішення суду першої інстанції у зв`язку з порушенням норм матеріального і процесуального права, зокрема через неналежне повідомлення його про розгляд справи та позбавлення можливості брати участь у судових засіданнях і надавати докази, недоведеність позивачем свого матеріального стану та конкретних потреб повнолітнього сина у зв`язку з навчанням на бюджетній формі, неврахування судом факту добровільного та регулярного надання ним значної матеріальної допомоги після досягнення дитиною повноліття, наявності у нього додаткових обов`язків щодо утримання батька-інваліда та обставин проходження військової служби як учасника бойових дій, а також невідповідність висновків суду фактичним обставинам справи й вимогам статей 198-201 СК України та положенням ЦПК України щодо доказування, у зв`язку з чим апелянт просив скасувати оскаржуване рішення.

Окремо суд апеляційної інстанції щодо доводів апелянта про його неповідомлення щодо розгляду справи та неможливості подання доказів, звертає увагу на те, що сторона, яка доведе наявність об`єктивних причин, з яких вона не мала можливості своєчасно отримати процесуальні документи або реалізувати свої процесуальні права, має право на їх поновлення, у тому числі щодо подання доказів до суду. У такому випадку учасник справи повинен обґрунтувати відповідне клопотання, зазначивши об`єктивні підстави, які зумовили неможливість отримання судових повісток чи подання доказів, та звернутися до суду із клопотанням про поновлення відповідного процесуального строку.
При цьому апеляційний суд зазначає, що фактично відповідачу було поновлено його процесуальні права, оскільки апеляційна скарга була прийнята судом апеляційної інстанції та розглянута по суті відповідно до процедури, встановленої цивільним процесуальним законодавством. За таких обставин апелянт мав реальну можливість звернутися до апеляційного суду з клопотанням про подання додаткових доказів. Водночас жодних клопотань з цього приводу до апеляційного суду подано не було, так само як і не надано жодного нового доказу щодо предмета спору.
За наведених умов апелянт не може вимагати скасування рішення суду першої інстанції та ухвалення нового рішення про відмову у задоволенні позову виключно з підстави, що, за його твердженнями, він був обмежений у можливості подання письмових доказів, оскільки такі доводи не підтверджені належними та допустимими доказами.

За нормами статті 198 СК України батьки зобов`язані утримувати своїх повнолітніх непрацездатних дочку, сина, які потребують матеріальної допомоги, якщо вони можуть таку матеріальну допомогу надавати. Як передбачено статтею 199 цього Кодексу, якщо повнолітні дочка, син продовжують навчання і у зв`язку з цим потребують матеріальної допомоги, батьки зобов`язані утримувати їх до досягнення двадцяти трьох років за умови, що вони можуть надавати матеріальну допомогу. Право на утримання припиняється у разі припинення навчання. Право на звернення до суду з позовом про стягнення аліментів має той з батьків, з ким проживає дочка, син, а також самі дочка, син, які продовжують навчання.
З аналізу наведених норм права вбачається, що обов`язок щодо утримання повнолітньої дитини, яка продовжує навчання та потребує матеріальної допомоги, покладається на обох батьків, за умови наявності у них такої можливості. Таким чином, як батько - ОСОБА_1 , так і мати - ОСОБА_2 зобов`язані брати участь в утриманні та матеріальному забезпеченні свого повнолітнього сина ОСОБА_3 до закінчення ним навчання або до досягнення двадцяти трьох років, а не лише один із батьків.
З матеріалів справи та доводів апеляційної скарги вбачається, що сам апелянт не заперечує факту продовження навчання повнолітньої дитини та визнає, що вона потребує матеріальної допомоги. Зокрема, апелянт зазначає, що надає синові фінансову допомогу у межах своїх можливостей, а також підтверджує факт сплати аліментів на утримання дитини до досягнення нею повноліття. Зазначене додатково свідчить про усвідомлення апелянтом обов`язку щодо утримання дитини, потреби дитини у такому утриманні та наявності можливості у батька утримувати дитину в межах своїх можливостях.
Водночас апелянтом не надано жодного належного та допустимого доказу на підтвердження своєї неможливості надавати матеріальну допомогу повнолітньому синові після досягнення ним повноліття. При цьому саме норми Сімейного кодексу України передбачають, що обов`язок батьків щодо утримання повнолітніх дітей, які продовжують навчання, виникає за умови наявності у батьків такої можливості. Отже, підставою для звільнення від сплати аліментів є доведена неможливість їх сплати, а не сам по собі факт досягнення дитиною повноліття. Жодних письмових доказів на підтвердження відсутності такої можливості з боку батька апеляційному суду надано не було.
Ст. 12 ЦПК України встановлено принцип змагальності сторін в цивільному процесі, який полягає в тому, що кожна сторона повинна довести ті обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, прямо встановлених Законом. При цьому сторона самостійно несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Обов`язок доведення своєї позиції за допомогою належних та допустимих доказів міститься і в ст. 81 ЦПК України. Доказуванню підлягають обставини, які мають значення для ухвалення рішення у справі і щодо яких у сторін та інших осіб, які беруть участь у справі, виникає спір. Докази подаються сторонами та іншими особами, які беруть участь у справі. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. За таких умов суд може приймати та покладати в основу рішення по справі лише ті обставини, які були доведені сторонами. При цьому сторона сама визначає обсяг та достатність доказів, що надає до суду, а витребування таких доказів судом самостійно без наявності передбачених законом підстав у чітко визначених випадках було б порушення принципу змагальності сторін в судовому процесі, що є неприпустимим.
Реалізація принципу змагальності сторін в цивільному процесі та доведення перед судом обґрунтованості своїх вимог є конституційною гарантією, передбаченою у статті 129 Конституції України.
У постанові Верховного Суду від 11 червня 2020 року (справа №757/1782/18) вказується, що змагальність судочинства засновується на диференціації процесуальних функцій і, відповідно, правомочностей головних суб`єктів процесуальної діяльності цивільного судочинства - суду та сторін (позивача та відповідача). Диференціація процесуальних функцій об`єктивно призводить до того, що принцип змагальності відбиває властивості цивільного судочинства у площині лише прав та обов`язків сторін. Це дає можливість констатувати, що принцип змагальності у такому розумінні урівноважується з принципом диспозитивності та, що необхідно особливо підкреслити, із принципом незалежності суду. Він нівелюватиме можливість суду втручатися у взаємовідносини сторін завдяки збору доказів самим судом. У процесі, побудованому за принципом змагальності, збір і підготовка усього фактичного матеріалу для вирішення спору між сторонами покладається законом на сторони. Суд тільки оцінює надані сторонами матеріали, але сам жодних фактичних матеріалів і доказів не збирає.
Тягар доведення обґрунтованості позовних вимог у даній справі покладався на позивача, який належним чином виконав свій процесуальний обов`язок, що було належно досліджено та оцінено судом першої інстанції. Водночас тягар доведення відсутності можливості сплачувати аліменти покладається на відповідача, тобто на батька дитини. При цьому обставини щодо матеріального становища матері дитини не є предметом доведення у частині заперечень апелянта, оскільки саме він заявляє про відсутність у нього можливості надавати матеріальну допомогу, однак жодних доказів на підтвердження цього не надав.
За таких обставин доводи апелянта про те, що мати дитини не надала доказів своєї неспроможності самостійно утримувати повнолітнього сина, який навчається, не приймаються апеляційним судом, оскільки батьки є рівними у своїх правах та обов`язках щодо дитини і кожен з них зобов`язаний брати участь у її утриманні за наявності такої можливості. У даній справі предметом судового розгляду є саме наявність або відсутність у батька можливості утримувати дитину, а доказів неможливості такого утримання надано не було.
Станом на день ухвалення оскаржуваного рішення підстави для стягнення аліментів були передбачені чинним законодавством, а позивачем було підтверджено право на отримання аліментів на утримання повнолітньої дитини на період її навчання. З огляду на викладене колегія суддів апеляційного суду дійшла висновку, що суд першої інстанції ухвалив законне й обґрунтоване рішення про задоволення позову, підстав для його скасування не встановлено.

Суд першої інстанції повно і всебічно дослідив наявні у справі докази та дав їм належну правову оцінку, правильно встановив обставини справи, в результаті чого ухвалив законне й обґрунтоване судове рішення, яке відповідає вимогам матеріального і процесуального права.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 374, 376, 382-384 ЦПК України, апеляційний суд,
П О С Т А Н О В И В :

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Дарницького районного суду м. Києва від 20 березня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів.

Головуючий С.О. Журба

Судді Т.О. Писана 

К.П. Приходько