ф
ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року 
м. Київ
справа №480/1117/19
адміністративне провадження № К/990/27519/22 
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
судді-доповідача - Жука А.В.,
суддів - Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.,
розглянувши в порядку письмового провадження адміністративну справу №480/1117/19 за позовом ОСОБА_1 до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми) про стягнення невиплаченої заробітної плати, провадження у якій відкрито 
за касаційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року (головуючий суддя Шаповал М.М.) та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року (колегія суддів у складі головуючого судді Катунова В.В., суддів - Чалого І.С., Ральченка І.М.)
УСТАНОВИВ:
І. Історія справи
1.  ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Північно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м.Суми), у якому, з урахуванням уточнення позовних вимог від 15 червня 2021 року просила стягнути невиплачену заробітну плату за період роботи з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, а саме:
- різницю між посадовими окладами за період з 01 січня 2019 року по 04 березня 2019 року у розмірі 614 грн 04 коп.;
- надбавку за вислугу років за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року у розмірі 12  295 грн 07 коп.;
- надбавку за інтенсивність праці за період з 18 жовтня 2018 року по 31 грудня 2018 року у розмірі 2624 грн 75 коп.;
- надбавку за ранг державного службовця за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року у розмірі 2000 гривень.
2. Обґрунтовуючи позовні вимоги, з посиланням на статтю 116 КЗпП України, зазначала, що 04 березня 2019 року, на підставі рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18 її поновлено на посаді та стягнуто з відповідача середній заробіток за час вимушеного прогулу. 
3. 05 березня 2019 року ОСОБА_1 звільнено з посади за власним бажанням, однак, при звільненні їй не виплачено усіх належних сум, а саме, заробітної плати за період роботи з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, яка, згідно зі статтею 50 Закону України «Про державну службу», складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років.
4. Переконувала, що наявність рішення суду про поновлення її на посаді і стягнення з відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу жодним чином не стосується звільнення з посади за власним бажанням і не позбавляє відповідача обов`язку здійснити виплату усіх належних сум відповідно до статті 116 КЗпП України. 
5. Указувала, що з 17 жовтня 2018 року (день незаконного звільнення) по 05 березня 2019 року (день звільнення за власним бажанням) вона перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується записом у її трудовій книжці.
6. Зазначала, що указані складові заробітної плати вона мала б отримувати до дня її звільнення за власним бажанням, а тому вважала, що протиправні дії відповідача щодо незаконного звільнення її з роботи не тягнуть за собою обмеження її права на отримання належної заробітної плати.
7. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено. 
8. Постановою Верховного Суду від 26 листопада 2020 року рішення Сумського окружного адміністративного суду від 11 червня 2019 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 23 вересня 2019 року скасовано, а справу №480/1117/19 направлено на новий розгляд до Сумського окружного адміністративного суду у зв`язку з допущеними судами першої та апеляційної інстанцій процесуальними порушеннями щодо порядку розгляду справи.
Короткий зміст судових рішень першої та апеляційної інстанцій
9. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року, залишеним без змін постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року, у задоволенні позовних вимог відмовлено.
10. Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суди зазначили, що відповідач у день звільнення 05 березня 2019 року виплатив ОСОБА_1 :
- 4266 грн 48 коп. середнього заробітку за один місяць, присудженого рішенням суду у справі №480/3995/18, яке в цій частині належало до негайного виконання;
- 423 грн 81 коп. заробітної плати за 1 робочий день;
- 5149 грн 56 коп. грошової компенсації за щорічну додаткову відпустку тривалістю 15 календарних днів і щорічну основну відпустку тривалістю 11 календарних днів. 
11. Щодо виплати заробітної плати за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, з урахуванням посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років, то суди зазначили, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18, у тому числі, присуджено на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу у розмірі 22966 грн 58 коп., а саме за період з 17 жовтня 2018 року по 26 лютого 2019 року. Тобто, у період, зокрема, з 18 жовтня 2018 року по 26 лютого 2019 року позивачка перебувала у вимушеному прогулі.
12. Суди з`ясували, що розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №480/3995/18 визначено відповідно до пунктів 2, 3, 5, 8 Порядку №100 з урахуванням посадового окладу та всіх доплат та надбавок, які отримувала позивачка за останні два календарні місяці роботи перед звільненням, тобто її порушене право в частині оплати праці за період з 18 жовтня 2018 року до 26 лютого 2019 року було відновлено у спосіб, визначений КЗпП України і Порядком №100. Окрім того, ОСОБА_1 не оскаржувала рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18 в частині визначення розміру середнього заробітку.
13. Суди констатували, що чинним законодавством поновлення порушеного права працівника в частині оплати праці передбачено саме шляхом стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а приписами статті 235 КЗпП України і Порядку обчислення середньої заробітної плати, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 не передбачено можливості додаткового стягнення за указаний період премій чи інших складових заробітної плати та їх додаткове нарахування.
14. Щодо вимог про стягнення невиплаченої заробітної плати за період роботи з 27 лютого 2019 року (з наступного дня після ухвалення рішення у справі №480/3995/18) по 04 березня 2019 року, то суди дійшли висновку про те, що, по-перше, указаний період також є часом вимушеного прогулу, по-друге, відновлення порушеного права позивачки за час затримки виконання рішення органу про поновленні на роботі здійснюється відповідно до статті 236 КЗпП України. Оскільки предметом спору у цій справі є стягнення невиплаченої заробітної плати на підставі статі 116 КЗпП України у зв`язку з непроведенням, на думку ОСОБА_1 , з нею повного розрахунку при звільненні, а не стягнення середнього заробітку за затримку виконання рішення суду про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України, то суди не встановили порушення відповідачем вимог статті 116 КЗпП України і статті 50 Закону України «Про оплату працю» в частині повного розрахунку при звільненні, на які, як на єдину правову підставу позову, посилалася позивачка.
Короткий зміст вимог касаційної скарги 
15. Не погоджуючись із такими судовими рішеннями ОСОБА_1 звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою, у якій просить скасувати оскаржувані судові рішення та прийняти нову постанову, якою задовольнити позовні вимоги у повному обсязі.
16. Як на підставу касаційного оскарження судових рішень у цій справі указує на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
17. Обґрунтовуючи посилання на пункт 3 частини четвертої статті 328 КАС України зазначає про відсутність висновку Верховного Суду щодо застосування статті 50 Закону України «Про державну службу», статті 116 КЗпП України.
18. Вважає, що суди попередніх інстанцій безпідставно ототожнили розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розміром усіх належних їй сум при звільненні, що обумовило порушення щодо неї статті 50 Закону України «Про державну службу».
19. Переконує, що положення статті 50 Закону України «Про державну службу» є імперативними. Тому навіть якщо надбавка за вислугу років та за ранг не увійшли до середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона не працювала останні місяці перед звільненням, працівник всеодно не може бути позбавлений конституційного права на заробітну плату не нижчу від визначеної Законом.
20. Зауважує, що висновок судів попередніх інстанцій про те, що при визначенні розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу ураховано посадовий оклад, а також усі надбавки, які отримувала позивачка за останні два місяці роботи, ґрунтується на неналежному дослідженні доказів, наявних у матеріалах справи.
Позиція інших учасників справи
21. 03 листопада 2022 року від Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції надійшов відзив на касаційну скаргу позивачки, у якому, посилаючись на об`єктивність та обґрунтованість висновків судів попередніх інстанцій, просить у задоволенні касаційної скарги відмовити, а оскаржувані судові рішення залишити без змін.
Рух адміністративної справи в суді касаційної інстанції
22. 12 жовтня 2022 року до Верховного Суду надійшла касаційна скарга ОСОБА_1 .
23. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12 жовтня 2022 року для розгляду справи №480/1117/19 визначено колегію суддів у складі головуючого судді (судді-доповідача) Жука А.В., суддів Мартинюк Н.М., Мельник-Томенко Ж.М.
24. Ухвалою Верховного Суду від 17 жовтня 2022 року відкрито касаційне провадження за скаргою ОСОБА_1 на рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №480/1117/19 на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України.
25. Ухвалою Верховного Суду від 04 грудня 2025 року закінчено підготовчі дії, справу №480/1117/19 призначено до касаційного розгляду у порядку письмового провадження у суді касаційної інстанції за наявними у справі матеріалами.
26. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 04 грудня 2025 року, у зв`язку з відпусткою судді Мартинюк Н.М., для розгляду справи №480/1117/19 визначено колегію суддів у складі головуючого судді Жука А.В., суддів Загороднюка А.Г., Мельник-Томенко Ж.М.
ІІ. Установлені судами фактичні обставини справи
27. Судами попередніх інстанцій установлено, що 17 жовтня 2018 року наказом ГТУЮ у Сумській області №1735/04 ОСОБА_1 звільнено з посади начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області за порушення Присяги державного службовця, відповідно до пункту 4 частини першої статті 87 Закону України «Про державну службу», з припиненням державної служби.
28. Рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18 позовні вимоги позивача до ГТУЮ у Сумській області, начальника ГТУЮ у Сумській області про визнання протиправним та скасування наказу, поновлення на посаді та стягнення середнього заробітку було задоволено, зокрема:
- скасовано наказ ГТУЮ у Сумській області від 17 жовтня 2018 року №1735/04 «Про звільнення ОСОБА_1 »;
- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області;
- стягнуто з ГТУЮ у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22966 грн 58 коп.
У частині поновлення ОСОБА_1 на посаді начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області та стягнення середнього заробітку за один місяць у розмірі 5299 грн 98 коп. рішення допущено до негайного виконання (том 1, а.с.83-87).
29. На виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18 наказом начальника ГТУЮ у Сумській області від 04 березня 2019 року №237/04 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області. З цим наказом позивачка ознайомлена 05 березня 2019 року, що є останнім робочим днем перед звільненням за власним бажанням (том 1, а.с.51).
30. При цьому, до трудової книжки 04 березня 2019 року внесено запис, відповідно до якого запис №50 в трудовій книжці про звільнення ОСОБА_1 на підставі наказу від 17 жовтня 2018 року №1735/04, визнано недійсним (том 1, а.с.29).
31. Крім того, на виконання рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18, ОСОБА_1 05 березня 2019 року виплачено суму середнього заробітку за один місяць у розмірі 4266 грн 48 коп. (без урахування податків та зборів), що підтверджується копією платіжного доручення від 04 березня 2019 року №3743 (том 1, а.с.52) та копією відомості розподілу витрат (том 1, а.с.53).
32. 04 березня 2019 року позивачка подала заяву про звільнення за власним бажанням, у зв`язку з прийняттям на роботу за конкурсом, відповідно до частини третьої статті 86 Закону України «Про державну службу», на підставі якої ГТУЮ у Сумській області видало наказ від 04 березня 2019 року №239/04 (том 1, а.с.56) про звільнення ОСОБА_1 05 березня 2019 року із займаної посади начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області, з припиненням державної служби.
33. Відповідно до зазначеного наказу 05 березня 2019 року (у день звільнення) з позивачкою проведено кінцевий розрахунок та виплачено 5573 грн 37 коп. (без вирахування податків та інших обов`язкових платежів), що підтверджується копією відомості розподілу витрат (том 1, а.с.58), копією списку перерахувань (том 1, а.с.59), довідкою від 24 квітня 2019 року №10-07/175 (том 1, а.с.55).
34. Позивачка звернулася до відповідача із запитами на отримання публічної інформації від 06 березня 2019 року та від 14 березня 2019 року з проханням надати розрахунок невиплаченої заробітної плати за період роботи з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, яка складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність, із зазначенням сум відповідних відрахувань (том 1, а.с.31,33), на які відповідач повідомив, що питання про виплату середнього заробітку за період з 18 жовтня 2018 року по 26 лютого 2019 року урегульовано в судовому порядку та, відповідно до рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18, за час вимушеного прогулу ОСОБА_1 нараховано середній заробіток у розмірі 22966 грн 58 коп. Зазначив, що надати розрахунок заробітної плати за період, у який ОСОБА_1 , фактично, не працювала, немає можливості (том 1, а.с.32,34).
35. Позивачка не погодилася із відмовою відповідача виплати їй заробітну плату за період роботи з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, яка складається з посадового окладу, надбавки за ранг державного службовця та надбавки за вислугу років, без урахування податків і обов`язкових платежів та за виключенням стягнутого судом середнього заробітку за час вимушеного прогулу, та звернулася до суду за захистом своїх прав.
ІІІ. Позиція Верховного Суду 
36. Суд касаційної інстанції наголошує на тому, що перегляд судових рішень здійснюється в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевірка правильності застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права - на підставі встановлених фактичних обставин справи (частина перша статті 341 КАС України).
37. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази (частина друга статті 341 КАС України).
38. Касаційне провадження у цій справі відкрито на підставі пункту 3 частини четвертої статті 328 КАС України, у зв`язку з відсутністю висновку Верховного Суду щодо застосування статті 50 Закону України «Про державну службу» у взаємозв`язку зі статтею 116 КЗпП України.
39. На переконання скаржниці, суди попередніх інстанцій безпідставно ототожнили розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу з розміром усіх належних їй сум при звільненні, що обумовило порушення щодо неї статті 50 Закону України «Про державну службу».
40. Вважає, що положення статті 50 Закону України «Про державну службу» є імперативними. Тому навіть якщо надбавка за вислугу років та за ранг не увійшли до середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки вона не працювала останні місяці перед звільненням, працівник всеодно не може бути позбавлений конституційного права на заробітну плату не нижчу від визначеної Законом.
41. Верховний Суд, перевіривши доводи касаційної скарги, виходячи з меж касаційного перегляду, визначених статтею 341 КАС України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального та процесуального права, виходить із такого.
42. За змістом статті 43 Конституції України кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.
Держава створює умови для повного здійснення громадянами права на працю, гарантує рівні можливості у виборі професії та роду трудової діяльності, реалізовує програми професійно-технічного навчання, підготовки і перепідготовки кадрів відповідно до суспільних потреб.
Кожен має право на належні, безпечні і здорові умови праці, на заробітну плату, не нижчу від визначеної законом.
Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Право на своєчасне одержання винагороди за працю захищається законом.
43. Принципи, правові та організаційні засади забезпечення державної служби, а також порядок реалізації громадянами України права рівного доступу до державної служби визначено Законом України «Про державну службу».
44. Відповідно до частин першої, другої статті 1 Закону України «Про державну службу» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин) державна служба - це публічна, професійна, політично неупереджена діяльність із практичного виконання завдань і функцій держави, зокрема щодо: 1) аналізу державної політики на загальнодержавному, галузевому і регіональному рівнях та підготовки пропозицій стосовно її формування, у тому числі розроблення та проведення експертизи проектів програм, концепцій, стратегій, проектів законів та інших нормативно-правових актів, проектів міжнародних договорів; 2) забезпечення реалізації державної політики, виконання загальнодержавних, галузевих і регіональних програм, виконання законів та інших нормативно-правових актів; 3) забезпечення надання доступних і якісних адміністративних послуг; 4) здійснення державного нагляду та контролю за дотриманням законодавства; 5) управління державними фінансовими ресурсами, майном та контролю за їх використанням; 6) управління персоналом державних органів; 7) реалізації інших повноважень державного органу, визначених законодавством.
Державний службовець - це громадянин України, який займає посаду державної служби в органі державної влади, іншому державному органі, його апараті (секретаріаті) (далі - державний орган), одержує заробітну плату за рахунок коштів державного бюджету та здійснює встановлені для цієї посади повноваження, безпосередньо пов`язані з виконанням завдань і функцій такого державного органу, а також дотримується принципів державної служби.
45. Відповідно до частин першої та другої статті 50 Закону України «Про державну службу» держава забезпечує достатній рівень оплати праці державних службовців для професійного виконання посадових обов`язків, заохочує їх до результативної, ефективної, доброчесної та ініціативної роботи.
Заробітна плата державного службовця складається з:
1) посадового окладу;
2) надбавки за вислугу років;
3) надбавки за ранг державного службовця;
4) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків тимчасово відсутнього державного службовця у розмірі 50 відсотків посадового окладу тимчасово відсутнього державного службовця;
5) виплати за додаткове навантаження у зв`язку з виконанням обов`язків за вакантною посадою державної служби за рахунок економії фонду посадового окладу за відповідною посадою;
6) премії (у разі встановлення).
46. Частинами першою та третьою статті 5 Закону України «Про державну службу» визначено, що правове регулювання державної служби здійснюється Конституцією України, цим та іншими законами України, міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України, постановами Верховної Ради України, указами Президента України, актами Кабінету Міністрів України та центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері державної служби.
Дія норм законодавства про працю поширюється на державних службовців у частині відносин, не врегульованих цим Законом.
47. Відповідно до частини першої статті 94 КЗпП України (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), приписи якої кореспондуються із частиною першою статті 1 Закону України «Про оплату праці» (тут і далі у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), заробітна плата - це винагорода, обчислена, як правило, у грошовому виразі, яку власник або уповноважений ним орган виплачує працівникові за виконану ним роботу.
48. Відповідно до частини першої статті 116 КЗпП України при звільненні працівника виплата всіх сум, що належать йому від підприємства, установи, організації, провадиться в день звільнення. Якщо працівник в день звільнення не працював, то зазначені суми мають бути виплачені не пізніше наступного дня після пред`явлення звільненим працівником вимоги про розрахунок. Про нараховані суми, належні працівникові при звільненні, власник або уповноважений ним орган повинен письмово повідомити працівника перед виплатою зазначених сум.
49. Виходячи зі змісту трудових правовідносин між працівником та підприємством, установою, організацією, під «належними звільненому працівникові сумами» необхідно розуміти усі виплати, на отримання яких працівник має право станом на дату звільнення згідно з умовами трудового договору та відповідно до державних гарантій, установлених законодавством для осіб, які перебувають у трудових правовідносинах з роботодавцем.
50. Судами попередніх інстанцій установлено, що з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року ОСОБА_1 , фактично, не виконувала трудові обов`язки, оскільки перебувала у вимушеному прогулі.
51. Обґрунтовуючи наявність у неї права на отримання різниці між посадовими окладами, надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці та надбавки за ранг державного службовця як обов`язкових складових заробітної плати державного службовця за указаний період у контексті належних їй сум при звільненні, відповідно до статті 116 КЗпП України, ОСОБА_1 зазначає, що в указаний період перебувала у трудових відносинах з відповідачем, що підтверджується копією трудової книжки ОСОБА_1 , яка міститься у матеріалах справи. Указаний період зараховано до страхового стажу.
52. Разом з тим, хоча за указаний період позивачці виплачено середній заробіток, а період зараховано до страхового стажу, його [період] не можна прирівняти до фактичного відпрацювання особою указаного періоду, оскільки працівник не виконував трудові обов`язки та, відповідно, не набув права на заробітну плату як на винагороду за виконану роботу.
53. Частинами першою та другою статті 235 КЗпП України визначено, що у разі звільнення без законної підстави або незаконного переведення на іншу роботу, у тому числі у зв`язку з повідомленням про порушення вимог Закону України «Про запобігання корупції» іншою особою, працівник повинен бути поновлений на попередній роботі органом, який розглядає трудовий спір.
При винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
54. Системний аналіз приписів статті 235 КЗпП України дозволяє дійти висновку, що вимушений прогул це - це час, упродовж якого працівник з вини роботодавця не мав змоги виконувати трудові функції.
При цьому, вимушеності такому прогулу надають протиправні дії чи бездіяльність роботодавця, унаслідок яких працівник позбавляється права виконувати трудові обов`язки й отримувати за це заробітну плату. Тобто працівник не може вийти на роботу та реалізовувати належне йому право на працю й оплату праці через винні дії (бездіяльність) роботодавця.
55. Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 28 грудня 2022 року у справі №460/2675/18. 
56. Наведене у сукупності дозволяє дійти висновку про те, що у разі визнання звільнення незаконним та поновлення працівника на роботі держава гарантує отримання працівником середнього заробітку за час вимушеного прогулу, оскільки такий працівник був незаконно позбавлений роботодавцем можливості виконувати свою трудову функцію з незалежних від нього причин та отримувати заробітну плату.
57. Разом з тим, використане законодавцем словосполучення «середній заробіток за час вимушеного прогулу» свідчить про певний компенсаторний характер указаної виплати, а не про необхідність виплати поновленому працівнику повної заробітної плати з усіма можливими надбавками та доплатами.
58. Відповідно до частини першої статті 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
59. Порядок обчислення середньої заробітної плати, затверджений постановою Кабінету Міністрів України від 08 лютого 1995 року №100 (далі - Порядок №100).
60. Судами установлено, що рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18:
- скасовано наказ Головного територіального управління юстиції у Сумській області від 17 жовтня 2018 року №1735/04 «Про звільнення ОСОБА_1 ».
- поновлено ОСОБА_1 на посаді начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області;
- стягнуто з Головного територіального управління юстиції у Сумській області на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в розмірі 22966 (двадцять дві тисячі дев`ятсот шістдесят шість) грн 58 коп. [за період з 18 жовтня 2018 року по 26 лютого 2019 року - день ухвалення судового рішення].
61. Визначаючи розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу суд урахував абзац 4 пункту 2 та абзац 3 пункту 4 Порядку №100, відповідно до яких, якщо протягом останніх двох календарних місяців працівник не працював, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за попередні два місяці роботи. Якщо і протягом цих місяців працівник не відпрацював жодного робочого дня, середня заробітна плата обчислюється виходячи з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу.
62. Указані положення Порядку №100 є чинними, неконституційними не визнавалися.
63. Розмір середнього заробітку за час вимушеного прогулу у справі №480/3995/18 визначено відповідно до зазначених норм Порядку №100, виходячи з посадового окладу ОСОБА_1 , оскільки вона протягом останніх 2 місяців перед звільненням не працювала.
64. Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18 набрало законної сили та не оскаржувалось позивачкою.
65. Отже, питання стягнення на користь позивачки середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 18 жовтня 2018 року по 26 лютого 2019 року вирішено в судовому порядку.
66. Як зазначалось вище, рішенням Сумського окружного адміністративного суду від 26 лютого 2019 року у справі №480/3995/18 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану Головного територіального управління юстиції у Сумській області.
67. На виконання указаного судового рішення, наказом начальника ГТУЮ у Сумській області від 04 березня 2019 року №237/04 ОСОБА_1 поновлено на посаді начальника Ковпаківського районного у місті Суми відділу державної реєстрації актів цивільного стану ГТУЮ у Сумській області.
68. Тобто, з 26 лютого 2019 року по 04 березня 2019 року ОСОБА_1 також не виконувала трудові обов`язки.
69. Частина сьома статті 235 КЗпП України визначає, що рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого працівника, прийняте органом, який розглядав трудовий спір, підлягає негайному виконанню.
70. Тобто законодавець передбачає обов`язок роботодавця добровільно і негайно виконати рішення суду про поновлення на роботі працівника у разі його незаконного звільнення. 
71. Рішення про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного працівника вважається виконаним, коли власником або уповноваженим ним органом видано наказ (розпорядження) про допуск до роботи і фактично допущено до роботи такого працівника.
72. Згідно з приписами статті 236 КЗпП України, у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
73. Отже, положення статті 236 указаного Кодексу установлюють відповідальність роботодавця у вигляді стягнення середнього заробітку за час затримки виконання рішення суду про поновлення на роботі працівника з метою компенсації йому втрат від неотримання заробітної плати чи неможливості працевлаштуватись.
74. Разом з тим, середній заробіток за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі, як і середній заробіток за час вимушеного прогулу, визначається відповідно до Порядку №100. 
75. Відповідно до частини другої статті 9 КАС України суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог.
76. За правилами частини третьої статті 9 КАС України кожна особа, яка звернулася за судовим захистом, розпоряджається своїми вимогами на свій розсуд, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
77. Закріплений у статті 9 КАС України принцип диспозитивності передбачає, що обсяг позовних вимог та їх формулювання належить виключно позивачу. Повноваження адміністративних судів перевіряти законність прийняття рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних можуть бути реалізовані лише в межах заявлених позовних вимог.
78. Матеріалами справи підтверджено, що позовними вимогами ОСОБА_1 є стягнення «належних їй сум при звільненні», а саме різниці між посадовими окладами, надбавки за вислугу років, надбавки за інтенсивність праці та надбавки за ранг державного службовця за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, протягом якого вона, фактично, не виконувала трудові обов`язки через незаконне звільнення, з посиланням на необхідність застосування до спірних правовідносин статті 116 КЗпП України.
79. Верховний Суд констатує, що доводи ОСОБА_1 про наявність у неї права на указані складові заробітної плати за період з 18 жовтня 2018 року по 04 березня 2019 року, і що такі [складові] охоплюються поняттям «сум, належних при звільненні», відповідно до статті 116 КЗпП України, ґрунтуються на помилковому тлумаченні норм КЗпП України та статті 50 Закону України «Про державну службу», не змінюють суті спірних правовідносин та їх правового врегулювання [статтями 235 та 236 КЗпП України].
80. Таким чином суди попередніх інстанцій дійшли правильного висновку про відсутність підстав для задоволення позовних вимог.
81. Разом з тим, суди попередніх інстанцій неповно умотивували відхилення доводів скаржниці, зокрема, не обґрунтували відсутність підстав для застосування до спірних правовідносин статті 116 КЗпП України та статті 50 Закону України «Про державну службу», які були визначені підставою позову.
82. З огляду на викладене, колегія суддів вважає за необхідне доповнити мотиви оскаржуваних судових рішень мотивами цієї постанови.
Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
83. Відповідно до пункту 3 частини першої статті 349 КАС України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду скарги має право, зокрема, скасувати судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанції повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення, не передаючи справи на новий розгляд.
84. За змістом частини першої статті 351 КАС України підставами для скасування судових рішень повністю або частково і ухвалення нового рішення або зміни рішення у відповідній частині є неправильне застосування норм матеріального права або порушення норм процесуального права.
85. Ураховуючи викладене Верховний Суд уважає за необхідне змінити мотивувальні частини оскаржуваних судових рішень, доповнивши їх мотивами цієї постанови. Отже, касаційна скарга ОСОБА_1 підлягає частковому задоволенню.
V. Висновок щодо розподілу судових витрат
86. З огляду на результат касаційного розгляду, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись статтями 341, 345, 351, 356, 359 КАС України, Верховний Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити частково.
2. Рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №480/1117/19 змінити, доповнивши їх мотивувальні частини мотивами цієї постанови.
3. В іншій частині рішення Сумського окружного адміністративного суду від 22 червня 2021 року та постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 27 жовтня 2021 року у справі №480/1117/19  залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною та оскарженню не підлягає. 

...........................

...........................

...........................
А.В. Жук
А.Г. Загороднюк
Ж.М. Мельник-Томенко
Судді Верховного Суду