Справа № 464/1782/25 Головуючий у 1 інстанції: Дулебко Н.І. 
Провадження № 22-ц/811/3875/25 Доповідач в 2-й інстанції: Бойко С. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
09 лютого 2026 року Львівський апеляційний суд в складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Копняк С. М.,
суддів: Бойко С. М., Ніткевича А. В.,
секретар судового засідання – Федчун Н. С.,
з участю – позивачки ОСОБА_1 , представника позивачки – адвоката Задорожного І. Б., представника відповідача Телічака С. З., представника третьої особи – адвоката Войтовича О. В.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні у м. Львові апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , на рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року (повний текст рішення складено 16 жовтня 2025 року), у справі за позовом ОСОБА_1 до Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю,

ВСТАНОВИВ:
у березні 2025 року ОСОБА_1 звернулася в суд з позовом до Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області (далі – Добромильська міська рада), в якому просила:
- визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлове напівпідвальне приміщенням № I, загальною площею 35, 4 м2 в будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю;
- визнати за ОСОБА_1 право власності на нежитлові напівпідвальні приміщення № ХII загальною площею 6, 8 м2 в будинку АДРЕСА_1 за набувальною давністю.
Позов мотивований тим, що з 20 липня 1981 року вона проживає у квартирі АДРЕСА_2 .
Всього в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 є 8 квартир, які належать власникам на праві приватної власності, а також є нежитлові напівпідвальні приміщення, позначені на поверховому плані номерами: І - площа 35, 4 м2, II - площа 62, 6 м2, III - площа 36, 2 м2, IV- площа 14, 4 м2, V - площа 42, 0 м2, VI - площа 14, 4 м2, VII- площа 6, 2 м2, VIII - площа 5, 8 м2, IX- площа 6, 0 м2, X - площа 6, 5 м2, XI - площа 6, 8 м2, XII - площа 6, 8 м2, XIII - площа 6, 8 м2, загальна площа півпідвальних приміщень 249, 9м2, що підтверджується відомостями з інвентаризаційної справи будинку.
З 1993 року після приватизації квартир в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , власниками квартир був встановлений порядок користування напівпідвальними приміщеннями в будинку АДРЕСА_1 , а саме:
нежитловими напівпідвальними приміщеннями № I - площа 35, 4 м2 та № ХІІ - площа 6, 8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_3 - ОСОБА_1 ;
нежитлові напівпідвальні приміщення № ІІ - площа 62,6 м2 та № ІІІ - площа 36, 2 м2 використовуються, як магазин; нежитловим напівпідвальним приміщенням № IV - площа 14, 4 м2 користується власник квартири АДРЕСА_4 - ОСОБА_4 ;
нежитлове напівпідвальним приміщення № V - площа 42, 0 м2 спільний коридор;
нежитловим напівпідвальним приміщенням № VI - площа 14, 4 м2 користується власник квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_5 та власник квартири АДРЕСА_6 - ОСОБА_6 ;
нежитловим напівпідвальним приміщенням № VIІ - площа 6, 2 м2 користується власник квартири АДРЕСА_7 - ОСОБА_7 ;
нежитловим напівпідвальним приміщенням № VIІ - площа 5, 8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_8 - ОСОБА_8 ;
нежитловим напівпідвальним приміщенням № ІХ- площа 6, 0 м2 користується власник квартири АДРЕСА_9 - ОСОБА_9 ;
нежитловим напівпідвальним приміщенням № Х - площа 6, 5 м2 користується власник квартири АДРЕСА_10 - ОСОБА_10 ;
нежитловим напівпідвальним приміщенням № XI - площа 6, 8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_5 - ОСОБА_5 ;
нежитловим напівпідвальним приміщенням № XIII - площа 6, 8 м2 користується власник квартири АДРЕСА_11 - ОСОБА_6 .
Таким чином, з 1993 року і по сьогоднішній день вона продовжує відкрито та безперервно володіти нерухомим майном - нежитловими напівпідвальними приміщенням № І - площа 35, 4 м2 та № ХІІ - площа 6, 8 м2 в багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 , право власності на які за будь якими іншими фізичними або юридичними особами не зареєстровано.
За час користування нежитловими напівпідвальними приміщеннями №І - площа 35, 4 м2 та № ХІІ - площа 6, 8 м2 в будинку АДРЕСА_1 , нею було проведені ремонтні роботи у вище вказаних приміщеннях, замінено вікна та двері, проведено електричне освітлення.
Окрім цього, підтвердженням її відкритого та безперервно володіння нежитловими напівпідвальними приміщеннями № І - площа 35, 4 м2 та №ХІІ - площа 6, 8 м2 в будинку АДРЕСА_1 є Рішення Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області № 410 від 15 вересня 2009 року, відповідно до якого, Нижанковецька селищна рада вирішила рекомендувати їй надати дозвіл на користування підвальними приміщеннями гр. ОСОБА_3 у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 .
Таким чином, вона відкрито, добросовісно та безперервно з 1993 року володіє вказаним нежитловими напівпідвальними приміщеннями, несе тягар їх утримання в повному обсязі та вважає за можливе визнати за нею право власності на ці приміщення за набувальною давністю.
Рішенням Старосамбірського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року у задоволенні позову ОСОБА_1 до Добромильської міської ради Самбірського району Львівської області, третя особа: ОСОБА_3 про визнання права власності за набувальною давністю, відмовлено.
Рішення суду оскаржила ОСОБА_1 , подавши у листопаді 2025 року через систему «Електронний суд» апеляційну скаргу, яка підписана представником ОСОБА_2 , в якій просить скасувати рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року, ухвалити нове рішення про задоволення позову.
Апеляційна скарга мотивована тим, що ухвалюючи оскаржене рішення, суд першої інстанції дійшов неправильного висновку про те, що відсутні підстави для задоволення позову, адже позивачка добросовісно заволоділа чужим майно і понад 10 років продовжує відкрито, безперервно ним користуватися, тобто наявні підстави для визнання за нею права власності на таке майно за набувальною давністю. Зазначає про те, що суд безпідставно врахував як доказ у справі довідку відповідача щодо правового статусу спірного майна, оскільки такий поданий з порушенням процесуальних норм, а саме на не відповідній стадії процесу, без подання клопотання про поновлення строків для подання такого доказу, та без врахування заперечення позивача щодо прийняття цього доказу судом. Також суд дійшов неправильного висновку про цільове призначення спірних приміщення, помилково вказавши, що це приміщення магазину, у той час як у матеріалах технічної інвентаризації міститься відповідний запис пр. те, що такі приміщення є складом. Поза увагою суду залишилось також те, що відповідач не обслуговує будинок, в якому знаходяться спірні приміщення, тобто не є його балансоутримувачем, в таких приміщеннях відсутні загальнобудинкові комунікації. Надаючи оцінку договору оренди нежитлового приміщення, загальною площею 61 кв. м., укладеного між Нижанковицькою селищною радою та ФОП ОСОБА_11 , суд не врахував, що в орендодавця відсутні будь-які правовстановлючі документи на майно, передане ним в оренду. Відсутні такі документи в інвентаризаційних матеріалах на будинок, в якому знаходяться ці приміщення, а також щодо них відсутні відповідні записи в державних реєстрах. У зв`язку із цим вважає помилковими висновки суду щодо неврахування під час вирішення справи рішення Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області № 410 від 15 вересня 2009 року, яким підтверджено право позивачки користуватись спірними приміщеннями.
У грудні 2025 року від Добромильської міської ради через систему «Електронний суд» надійшов відзив на апеляційну скаргу, в якому міститься прохання оскаржене рішення залишити в силі, такий мотивований законністю та обґрунтованістю рішення суду першої інстанції.
Відзив на апеляційну скаргу від третьої особи не надходив, що згідно з частиною третьою статті 360 ЦПК України не перешкоджає перегляду судового рішення суду першої інстанції.
Заслухавши суддю - доповідача, пояснення представників сторін та третьої особи, перевіривши матеріали справи, законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також позовних вимог та підстав позову, що були предметом розгляду в суді першої інстанції, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення.
До такого висновку колегія суддів дійшла, виходячи з такого.
Відповідно до частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 належить на праві приватної власності квартира АДРЕСА_2 , яку вона отримала на підставі ордеру № 10 від 20 липня 1981 року, виданого Виконавчим комітетом Нижанковецької селищної ради народних депутатів та 29 вересня 1993 року приватизувала на підставі розпорядження № 41, що підтверджується свідоцтвом про право власності на квартиру (будинок) №466-2 від 15 жовтня 1993 року.
З 20 липня 1981 року ОСОБА_1 проживає у квартирі АДРЕСА_2 , що підтверджується записами в Будинковій книзі, а також копією її паспорта.
Із свідоцтва про право власності на квартиру від 15 жовтня 1993 року вбачається, що ОСОБА_3 належить квартири АДРЕСА_12 .
Рішенням Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області № 410 від 15 вересня 2009 року, Нижанковецька селищна рада вирішила рекомендувати гр. ОСОБА_1 надати дозвіл на користування підвальними приміщеннями гр. ОСОБА_3 у багатоквартирному будинку АДРЕСА_1 .
З договору оренди від 27 грудня 2019 року № 27/12/19 нерухомого майна, що належить комунальній власності, укладеного між Нижанковицькою селищною радою в особі селищного голови Смолінського В. О. та фізичною особою – ОСОБА_11 вбачається, що Нижанковицькою селищною радою передано, а ОСОБА_11 прийнято в строкове платне користування нежитлове приміщення, загальною площею 61 кв. м., розміщене за адресою: АДРЕСА_13 (підвальне приміщення). Майно передано в оренду для здійснення підприємницькою діяльністю, в тому числі для розміщення магазину по продажі продовольчих і непродовльчих товарів.
З протоколу № 1 Засідання постійної комісії Добромильської міської ради з питань житлово-комунального господарства і благоустрою від 06 березня 2024 року відомо, що розглянуто заяву жительки АДРЕСА_14 – ОСОБА_3 від 04 березня 2024 року щодо самовільного захоплення та в перешкоджанні користуванням підвальним приміщенням, яке знаходиться за юридичною адресою: АДРЕСА_1 жителькою цього ж будинку ОСОБА_1 та вирішено зобов`язати ОСОБА_1 , жительку АДРЕСА_1 , надати підтверджувальні документи, які дають право користування даним підвальним приміщенням. У випадку відсутності таких документів, в 10-денний термін звільнити самовільно захоплене приміщення, яке розташоване по АДРЕСА_1 .
Судом також встановлено, що до Добромильської міської ради надійшла заява від жительки АДРЕСА_14 - ОСОБА_3 про намір орендувати нежитлове підвальне приміщення, що розташоване за адресою: АДРЕСА_1 (підвальне приміщення з окремим входом зі східної сторони), яке повністю розташоване під її квартирою.
09 вересня 2024 року на адресу ОСОБА_1 було скеровано рекомендований з повідомленням про вручення ист, для належного виконання припису номер № 1 про усунення порушень шляхом звільнення самовільно захопленого підвального приміщення.
08 жовтня 2024 року на адресу ОСОБА_1 було скеровано повторно рекомендований з повідомленням лист, для належного виконання припису номер № 2 про усунення порушень шляхом звільнення самовільно захопленого підвального приміщення. Також в 2024 році на адресу Добромильської міської ради надходили заяви від ОСОБА_1 з проханням вказати їй, тип документа який вона повинна надати на користування підвальним приміщенням.
11 жовтня 2024 року ОСОБА_1 повторно звернулася із заявою до в.о. міського голови Мацько О. С., в якій зазначила, що є жителькою АДРЕСА_15 та просить вказати тип документа, який вона повинна надати на користування підвальним приміщенням. Згідно рішення протоколу № 2 засідання постійної комісії Добромильської міської ради з питань житлово-комунального господарства і благоустрою від 06 березня 2024 року. Даним підвальним приміщенням вона користується безперервно на протязі 40 років в будинку за вказаною адресою і має ордер на 3-кімнатну квартиру, яку приватизувала згідно законодавства України. Підвальне приміщення облаштоване нею і в ньому знаходиться гідрофор, електрощиток, її та інших сусідів каналізаційні труби та стелажі для збереження інвентаря для провадження сільськогосподарських робіт. Оскільки вона користується даним підвальним приміщенням безперервно більше 40 років, тому просить видати дозвільні документи, які дають право на користування даним підвальним приміщенням або надати альтернативне рівноцінне приміщення для користування. Також просила взяти до відома, що ОСОБА_3 не проживала в даному будинку на час отримання нею і іншими сусідами квартири, оскільки будинок будувався для працівників ліцею.
Предметом спору у даній справі є визнання за позивачкою права власності на нерухоме майно за набувальною давністю, а саме на нежитлове напівпідвальне приміщення № І загальною площею 35, 4 м. кв. та на нежитлове напівпідвальне приміщення № ХІІ загальною площею 6, 8 м. кв. Приміщення № ХІІ площею 6, 8 м. кв. є допоміжним приміщенням, а приміщення № 1 площею 35, 4 м. кв. є нежилим приміщенням.
У частині першій статті 4 ЦПК України зазначено, що кожна особа має право у порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статей 15, 16 ЦК України кожна особа має право на звернення до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права у разі його порушення, невизнання або оспорювання та інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
У відповідності до пункту 1 частини другої статті 16 ЦК України одним із способів захисту цивільних прав та інтересів є визнання права.
Відповідно до статті 41 Конституції України право приватної власності набувається в порядку, визначеному законом. Громадяни для задоволення своїх потреб можуть користуватися об`єктами права державної та комунальної власності відповідно до закону. Ніхто не може бути протиправно позбавлений права власності. Право приватної власності є непорушним.
Зміст права власності, яке полягає у праві володіння, користування та розпорядження своїм майном визначено у статті 317 ЦК України.
Набуття права власності - це певний юридичний склад, з яким закон пов`язує виникнення в особи суб`єктивного права власності на певні об`єкти.
Згідно зі статтею 328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлені судом.
При вирішенні питання щодо правомірності набуття права власності суд повинен установити, з яких саме передбачених законом підстав, у який передбачений законом спосіб, позивач набув чи має намір набути право власності на спірний об`єкт та чи підлягає це право захисту в порядку, визначеному законом.
Згідно із статтею 328 ЦК України набувальна давність є однією із підстав набуття права власності.
Відповідно до частин першої, четвертої статті 344 ЦК України особа, яка добросовісно заволоділа чужим майном і продовжує відкрито, безперервно володіти нерухомим майном протягом десяти років або рухомим майном - протягом п`яти років, набуває право власності на це майно (набувальна давність), якщо інше не встановлено цим Кодексом. Право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається за рішенням суду.
Правовий інститут набувальної давності опосередковує один із первинних способів виникнення права власності, відповідно до якого право власності на річ виникає вперше або незалежно від права попереднього власника на цю річ, воно ґрунтується не на попередній власності та відносинах правонаступництва, а на сукупності обставин, зазначених у частині першій статті 344 ЦК України, а саме: наявність суб`єкта, здатного набути у власність певний об`єкт; законність об`єкта володіння; добросовісність заволодіння чужим майном; відкритість володіння; безперервність володіння; сплив установлених строків володіння; відсутність норми закону про обмеження або заборону набуття права власності за набувальною давністю. Для окремих видів майна право власності за набувальною давністю виникає виключно на підставі рішення суду (юридична легітимація).
Аналізуючи поняття добросовісності заволодіння майном як підстави для набуття права власності за набувальною давністю відповідно до статті 344 ЦК України, слід виходити з того, що добросовісність як одна із загальних засад цивільного судочинства означає фактичну чесність суб`єктів у їх поведінці, прагнення сумлінно захистити свої цивільні права та забезпечити виконання цивільних обов`язків. При вирішенні спорів має значення факт добросовісності заявника саме на момент отримання ним майна (заволодіння майном), тобто на той початковий момент, який включається в повний давнісний строк володіння майном, визначений законом. Володілець майна в момент його заволодіння не знає (і не повинен знати) про неправомірність заволодіння майном. Крім того, позивач як володілець майна повинен бути впевнений у тому, що на це майно не претендують інші особи і він отримав це майно за таких обставин і з таких підстав, які є достатніми для отримання права власності на нього.
Якщо володілець знає або повинен знати про неправомірність заволодіння чужим майном (у тому числі і про підстави для визнання договору про його відчуження недійсним), то, незважаючи на будь-який строк безперервного володіння чужим майном, він не може його задавнити, оскільки відсутня безумовна умова набуття права власності - добросовісність заволодіння майном.
Відповідна особа має добросовісно заволодіти саме чужим майном, тобто об`єкт давнісного володіння повинен мати власника або бути річчю безхазяйною (яка не має власника або власник якої невідомий). Нерухоме майно може стати предметом набуття за набувальною давністю, якщо воно має такий правовий режим, тобто є об`єктом нерухомості, який прийнято в експлуатацію.
Відкритість володіння майном означає, що володілець володіє річчю відкрито, без таємниць, не вчиняє дій, спрямованих на приховування від третіх осіб самого факту давнісного володіння. При цьому володілець не зобов`язаний спеціально повідомляти інших осіб про своє володіння. Володілець має поводитися з відповідним майном так само, як поводився б з ним власник.
Давнісне володіння є безперервним, якщо воно не втрачалося володільцем протягом усього строку, визначеного законом для набуття права власності на майно за набувальною давністю. При цьому втрата не зі своєї волі майна його володільцем не перериває набувальної давності в разі повернення майна протягом одного року або пред`явлення протягом цього строку позову про його витребування (абзац 2 частини третьої статті 344 ЦК України); не переривається набувальна давність, якщо особа, яка заявляє про давність володіння, є правонаступником іншого володільця, адже в такому випадку ця особа може приєднати до часу свого володіння увесь час, протягом якого цим майном володіла особа, чиїм спадкоємцем (правонаступником) вона є (частина друга статті 344 ЦК України). Також не перериває набувальної давності здійснення володільцем фактичного розпорядження майном у вигляді передання його в тимчасове користування іншій особі.
Давнісне володіння має бути безперервним протягом певного строку, тобто бути тривалим. Тривалість володіння передбачає, що має спливти визначений у ЦК України строк, що різниться залежно від речі (нерухомої чи рухомої), яка перебуває у володінні певної особи. Для нерухомого майна такий строк складає десять років.
Також для набуття права власності на майно за набувальною давністю закон не повинен обмежувати чи забороняти таке набуття. При цьому право власності за набувальною давністю на нерухоме майно, транспортні засоби, цінні папери набувається виключно за рішенням суду.
Отже, набуття відповідною особою права власності за набувальною давністю можливе лише за наявності всіх указаних умов у сукупності.
Відсутність добросовісності в позивача під час заволодіння ним спірним майном звільняє від потреби аналізувати інші умови набуття права власності за набувальною давністю, передбачені статтею 344 ЦК України.
Подібні правові висновки зазначені у постанові Великої Палати Верховного Суду постанові від 14 травня 2019 року в справі № 910/17274/17, а також у постанові Верховного Суду від 10 січня 2023 року в справі № 462/1720/21, від 16 квітня 2025 року в справі № 461/5075/23.
У постановах від 15 листопада 2022 року в справі № 293/1061/21, від 15 червня 2023 року в справі № 359/8844/20, від 21 лютого 2024 року в справі № 756/6953/2017, від 04 квітня 2024 року в справі № 404/4939/22, від 29 травня 2025 року в справі № 127/38548/23, Верховний Суд зазначив, що позов про право власності за давністю володіння не може заявляти особа, яка володіє майном за волею власника і завжди знала, хто є власником.
Згідно з частинами першою-четвертою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
Суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів) (стаття 89 ЦПК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року в справі № 129/1033/13-ц).
Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
Суд першої інстанції правильно визначив характер спірних правовідносин, і норми права, які підлягають застосуванню, на виконання вимог частини четвертої статті 263 ЦПК України, врахував висновки щодо застосування відповідних норм прав, викладені у наведених постановах Верховного Суду, надав належну правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, і дійшов обґрунтованого висновку про відсутність умов, визначених статей 344 ЦК України, для визнання за позивачкою права власності на спірне нерухоме майно за набувальною давністю.
Так, місцевий суд дійшов правильного висновку, з якими погоджується колегія суддів, про те, що оскільки Добромильська міська рада є власником та балансоутримувачем приміщення № І, ІІ та ІІІ в будинку за адресою АДРЕСА_1 , цільовим призначенням даних приміщень є розміщення магазину, а ОСОБА_1 користується нежитловими приміщеннями № І на підставі рішення Нижанковицької селищної ради Старосамбірського району Львівської області № 410 від 15 вересня 2009 року, тобто володіє майном за волею власника, знає хто є власником цього приміщень, відсутні передбачені законом підстави для визнання за нею в судовому порядку права власності на зазначені нежитлові приміщення на підставі статті 344 ЦК України. Щодо нежитлового підвального приміщення № ХІІ розташованого в будинку за адресою АДРЕСА_1 , то суд першої інстанції вірно вважав, що оскільки таке є допоміжним приміщенням, яке є спільною власністю власників квартир у багатоквартирному будинку в силу прямої норми закону, і підтвердження права власності на допоміжні приміщення не потребує здійснення співвласниками будь-яких додаткових дій, відтак виключається набуття будь-якою особою права власності на такі приміщення, як на окремий об`єкт цивільних прав.
Пунктом 1 частини першої статті 374 ЦПК України визначено, що суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право залишити судове рішення без змін, а скаргу без задоволення.
Згідно статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Оскільки наведені в апеляційної скарзі доводи, які є ідентичні мотивам позовної заяви, не знайшли свого підтвердження під час апеляційного розгляду, оскаржене рішення належить залишити без змін, а апеляційну скаргу - без задоволення.
Відповідно до статті 382 ЦПК України в резолютивній частині постанови суду апеляційної інстанції зазначаються, зокрема, новий розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у суді першої інстанції, - у випадку скасування або зміни судового рішення; розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді апеляційної інстанції.
З урахуванням висновків суду апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги, а саме того, що рішення суду першої інстанції належить залишити без змін, підстави для розподілу судових витрат, які пов`язані з розглядом справи в суді першої інстанції, а також щодо судових витрат особи, яка подала апеляційну скаргу, відсутні.
Керуючись статтями 259, 268, 367, 368, 374, 375, 382 - 384 ЦПК України, Львівський апеляційний суд,
УХВАЛИВ:
апеляційну скаргу ОСОБА_1 , яка підписана представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення.
Рішення Старосамбірського районного суду Львівської області від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Головуючий        С.М. Копняк
Судді:         С.М. Бойко
А.В. Ніткевич