ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

29 січня 2026 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/5465/25
Головуючий у першій інстанції – Чигвінцев М. С.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/465/26

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є., 
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на рішення Сновського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором.

У С Т А Н О В И В:

У квітні 2025 року ТОВ «ФК «ЕЙС» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 144507 від 24 червня 2024 року у розмірі 12 667,10 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 24 червня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_1 укладено кредитний договір № 144507 у формі електронного документа з використанням електронного підпису, за умовами якого позичальник отримав кредит у сумі 6 945 грн. Після вчинення відповідачем відповідних дій 24 червня 2024 року ТОВ «ФК «Кредіплюс» ініціювало переказ грошових коштів на платіжну карту відповідача. ОСОБА_1 належним чином не виконував кредитні зобов`язання, у зв`язку з чим утворилась заборгованість у розмірі 12 667,10 грн, з яких: 6 945 грн – заборгованість за тілом кредиту, 5 321,10 грн – несплачені відсотки за користування кредитом та 401 грн – комісія за кредитним договором.
Позивач, посилаючись на наявність права вимоги, зазначав, що 10 жовтня 2024 року між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 10102024, відповідно до умов якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» відступив, а ТОВ «ФК «ЕЙС» прийняв право грошової вимоги до боржників, які зазначені у реєстрі боржників, в тому числі, і до відповідача за кредитним договором № 144507 від 24 червня 2024 року.
Рішенням Сновського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2025 року позов ТОВ «ФК «ЕЙС» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за кредитним договором № 144507 від 24 червня 2024 року у розмірі 11 806,50 грн; 2 257,68 грн судового збору та 7 000 грн витрат на професійну правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 , вважаючи рішення суду необґрунтованим і таким, що ухвалене з порушенням норм матеріального та процесуального права, просить скасувати його та ухвалити нове рішення, яким відмовити у задоволенні позовних вимог ТОВ «ФК «ЕЙС» повністю.
Доводи апеляційної скарги зводяться до того, що суд першої інстанції не врахував вимоги ЗУ «Про споживче кредитування», які встановлюють обмеження щодо максимальної денної процентної ставки та порядку нарахування платежів. Позивачем не надано детального, прозорого та математично коректного розрахунку процентів, не підтверджено застосованих ставок, періодів нарахування та формули обчислення. 
Відповідач вважає, що суд, дійшовши висновку про набуття товариством прав вимоги за договором факторингу, залишив поза увагою відсутність встановлених ст. 512-516 ЦК України вимог, зокрема, реєстру боржників; акту приймання-передачі прав вимоги; доказів повідомлення боржника про зміну кредитора. 
Звертає увагу суду на те, що районним судом ухвалено рішення без урахування судової практики судів апеляційної та касаційної інстанції у 2024–2025 роках, за якою: умови про стягнення комісій без підтверджених фактичних послуг є нікчемними; нарахування процентів має бути детально підтверджене, а відсутність обґрунтованого розрахунку є підставою для відмови у стягненні коштів; порушення процедури переходу права вимоги є самостійною підставою для відмови у позові.
У наданому відзиві ТОВ «ФК «ЕЙС», вважаючи висновок суду першої інстанції вірним, об`єктивним та таким, що відповідає нормам матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а рішення суду – без змін.
Обґрунтовуючи відзив, позивач зазначає про наявність у матеріалах справи доказів щодо відступлення ТОВ «ФК «ЕЙС» права грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором від 24 червня 2024 року. Реєстр боржників – це погоджений сторонами список з переліком персональних даних боржників і розмірів грошових зобов`язань кожного з них. Оплата прав вимоги, які підлягають відступленню згідно з договором факторингу щодо кожного окремого боржника, визначається згідно з додатком № 1 до договору. Таким чином, відповідно до витягу з реєстру боржників за договором факторингу від 10 жовтня 2024 року від ТОВ «ФК «Кредіплюс» до позивача перейшло право вимоги до відповідача на загальну суму 12 667,10 грн.
ТОВ «ФК «ЕЙС» стверджує, що уклавши договір, позичальник підтвердив, що ознайомлений, повністю розуміє, погоджується і зобов`язується неухильно дотримуватись умов договору та Правил, які є невід`ємною частиною до нього. Відповідач отримав екземпляр договору на власну електронну пошту, а також має вільний доступ до його умов, які викладені на сайті первісного кредитора. Так, відповідно до п. 2.5. договору комісія за надання кредиту складає 1 944,60 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 28,00 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п. 2.2.1. цієї індивідуальної частини. Згідно з п. 2.3 договору проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 586,00 % річних. Тип процентної ставки – фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються з дня наступного за днем отримання кредиту позичальником протягом строку кредитування, зазначений в п. 2.6. цієї індивідуальної частини та/ або графіком платежів. Розмір процентної ставки незмінний. Отже, нарахування відсотків обґрунтовано та не суперечить умовам договору, з якими відповідач ознайомився до укладення 24 червня 2024 року кредитного договору та підписав його електронним одноразовим ідентифікатором, чим підтвердив та погодився з умовами договору.
Звертає увагу суду на те, що в апеляційній скарзі скаржник посилається на невідповідність умов кредитного договору № 144507 вимогам ЗУ «Про споживче кредитування» щодо максимального розміру денної процентної ставки. Водночас судом першої інстанції вже перераховано розмір заборгованості за відсотками відповідно до вимог зазначеного закону.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «ФК «ЕЙС», суд першої інстанції виходив з того, що ОСОБА_1 належним чином не виконував грошові зобов`язання за укладеним договором, тому визнав за необхідне стягнути з нього 6 945 грн заборгованості за тілом кредиту. 
Визначаючи суму заборгованості за відсотками до стягнення, суд урахував, що ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» від 22 листопада 2023 року, який набрав чинності з 24 грудня 2023 року, доповнено частиною 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», згідно з якою максимальний розмір денної процентної ставки не може перевищувати 1%. Ураховуючи те, що кредитний договір між сторонами укладено 24 червня 2024 року, тобто після внесення відповідних змін щодо максимального розміру денної процентної ставки, суд дійшов висновку, що умова договору щодо встановлення денної процентної ставки на рівні 1,5 % є нікчемною в силу положень ч. 5 ст. 8 та ч. 5 ст. 12 ЗУ «Про споживче кредитування». Районний суд, зважаючи на розмір заборгованості за кредитом у розмірі 6 945 грн та необхідні до нарахування у межах строку кредитування відсотки у розмірі 1 % від суми кредиту за кожний день користування кредитом, визнав за необхідне стягнути з відповідача 4 861,50 грн заборгованості за нарахованими відсотками. 
Районний суд указав, що ч. 1 ст. 11 ЗУ «Про споживче кредитування» передбачено безоплатність надання позикодавцем певних послуг, до яких можна віднести видачу кредиту та його супровід. Разом з тим, кредитодавцем у договорі фактично встановлено сплату комісії та не зазначено, за які саме послуги ця комісія сплачується позичальником. Жодних доказів вчинення будь-яких дій, за які позикодавцем нараховувалася комісія, позивачем не надано. Отже, умову договору про нарахування комісії у розмірі 401 грн за управління та обслуговування кредиту суд визнав нікчемною.
Суд апеляційної інстанції погоджується з таким висновком суду, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства.
У справі встановлено, що 24 червня 2024 року ОСОБА_1 звернувся до ТОВ «ФК «Кредіплюс» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ОСОБА_2 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства укладено договір про споживчий кредит № 144507, який підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором 5d467ccf (т. 1 а.с. 13-16). Згідно з умовами договору кредитодавець зобов`язався надати позичальнику кредит у сумі 6 945 грн строком на 70 календарних днів (з 24 червня по 02 вересня 2024 року), а позичальник зобов`язався повернути кредит, сплатити комісію за надання кредиту, комісію за управління та обслуговування кредиту та проценти за користування кредитом та виконати інші обов`язки, передбачені договором. 
Відповідно до п. 2.3 кредитного договору проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 586 % річних. Тип процентної ставки – фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються з дня наступного за днем отамання кредиту позичальником протягом строку кредитування. Розмір процентної ставки незмінний.
Дена процентна ставка складає 7 270 грн/6 945 грн/70 днів х 100 % = 1,4956 % в день (п. 2.7.1 договору).
Кредит надається не пізніше наступного дня після укладення договору в наступному порядку: у розмірі 5 000,40 грн на № рахунку/картки позичальника НОМЕР_1 , у національній валюті; у розмірі 1 944,60 грн шляхом погашення заборгованості позичальника за комісією, нарахованою згідно з п. 2.5 індивідуальної частини.
Відповідно до повідомлення АТ «ТаскомБанк» ОСОБА_1 оформлено віртуальну банківську платіжну картку № НОМЕР_2 , яка існує лише в цифровій формі без фізичного носія (т. 1 а.с. 130).
Фінансова установа зобов`язання за кредитним договором виконала та 24 червня 2024 року перерахувала ОСОБА_1 грошові кошти у розмірі 5 000,40 грн на платіжну картку № НОМЕР_1 , що підтверджується випискою АТ «ТаскомБанк» по належному відповідачу картковому рахунку за період з 24 по 29 червня 2024 року (т. 1 а.с. 131).
Відповідно до розрахунку заборгованості, проведеному ТОВ «ФК «Кредіплюс», станом на 02 вересня 2024 року за кредитним договором № 144507 від 24 червня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 12 667,10 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 6 945 грн, заборгованість за відсотками – 5 321,10 грн та 401 грн – заборгованість за комісією (т. 1 а.с. 42).
10 жовтня 2024 між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу № 10102024, за умовами якого клієнт ТОВ «ФК «Кредіплюс» зобов`язується відступити фактору ТОВ «ФК «ЕЙС» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а фактор зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження клієнта за плату на умовах, визначених цим договором. Передбачено, що під правом вимоги є всі права клієнта за кредитними договорами, в тому числі права грошових вимог до боржників по сплаті суми боргу за кредитними договорами, строк платежу за якими настав, а також права вимоги, які виникнуть у майбутньому (т. 1 а.с. 45-47).
Відповідно до п. 4.1 договору факторингу право вимоги переходить від клієнта до фактора з моменту підписання ними відповідного реєстру прав вимоги та акту приймання-передачі реєстру по формі, встановленій у відповідному додатку.
09 грудня 2024 року ТОВ «ФК «ЕЙС» та ТОВ «ФК «Кредіплюс» підписано реєстр прав вимоги № 3 (т. 1 а.с. 50), витяг з якого містить інформацію про боржника ОСОБА_1 за кредитним договором № 144507 від 24 червня 2024 року на загальну суму 12 667,10 грн, з яких: заборгованість по основному боргу (тіло кредиту) – 6 945 грн, заборгованість по відсотках – 5 321,10 грн та 401 грн – заборгованість по комісії.
09 грудня 2024 року ТОВ «ФК «ЕЙС» та ТОВ «ФК «Кредіплюс» підписано акт приймання-передачі реєстру № 3 до договору факторингу № 10102024 від 10 жовтня 2024 року, відповідно до якого передано ТОВ «ФК «ЕЙС» реєстр боржників у кількості 684 особи. Загальна сума заборгованості 10 151 092,97 грн. Сума фінансування, що підлягає сплаті, – 656 646,63 грн (т. 1 а.с. 51).
Відповідно до копії платіжної інструкції в національній валюті від 12 грудня 2024 року № 5179 ТОВ «ФК «ЕЙС» сплатило ТОВ «ФК «Кредіплюс» 656 643,63 грн в рахунок оплати за відступлення прав вимоги згідно з договором факторингу № 10102024 від 10 жовтня 2024 року (т. 1 а.с. 52). 
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За приписами ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). 
22 листопада 2023 року прийнято ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» № 3498-IX, який набрав чинності 24 грудня 2023 року. Цим законом доповнено ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», відповідно до якої максимальний розмір денної процентної ставки, розрахованої відповідно до ч. 4 цієї статті, не може перевищувати 1 %. 
Частиною 2 розділу 2 Прикінцевих та перехідних положень ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» встановлено, що дія п. 5 розділу І цього Закону поширюється на договори про споживчий кредит, укладені до набрання чинності цим Законом, якщо строк дії таких договорів продовжено після набрання чинності цим Законом.
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
За приписами ст. 634 ЦК України договором приєднання є договір, умови якого встановлені однією із сторін у формулярах або інших стандартних формах, який може бути укладений лише шляхом приєднання другої сторони до запропонованого договору в цілому. Друга сторона не може запропонувати свої умови договору.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Відповідно до ч. 1 ст. 1077 ЦК України за договором факторингу (фінансування під відступлення права грошової вимоги) одна сторона (фактор) передає або зобов`язується передати грошові кошти в розпорядження другої сторони (клієнта) за плату (у будь-який передбачений договором спосіб), а клієнт відступає або зобов`язується відступити факторові своє право грошової вимоги до третьої особи (боржника). 
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність підстав для часткового задоволення вимог ТОВ «ФК «ЕЙС» про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
У справі встановлено, що 24 червня 2024 року ОСОБА_1 , маючи намір отримати в кредит грошові кошти, ідентифікував себе в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «ФК «Кредіплюс». Цього ж дня сторони уклали договір про споживчий кредит № 144507, який підписано відповідачем відповідно до вимог ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію», а саме, за допомогою електронного підпису, відтвореного шляхом використання одноразового ідентифікатора 5d467ccf. 
У договорі сторони узгодили наступні умови: тип кредиту – кредит (надається з метою задоволення потреб позичальника); сума кредиту – 6 945 грн; строк кредитування – 70 днів (до 02 вересня 2024 року включно); тип процентної ставки – фіксована. Проценти за користування кредитом нараховуються за ставкою 586 % річних. Денна процентна ставка складає 1,4956 % в день. Комісія за надання кредиту становить 1 944,60 грн, що нараховується та підлягає сплаті одноразово в день укладення цього договору за ставкою 28 % від загальної суми кредиту за рахунок власних коштів позичальника або за рахунок кредиту, якщо це передбачено п. 2.2.1 цієї індивідуальної частини. Тобто, у договорі чітко визначено істотні умови кредитування, з якими погодився відповідач. 
Для безпосереднього оформлення кредиту відповідач обрав бажану суму кредиту, строк кредитування, самостійно вніс номер банківської картки та, прийнявши пропозицію кредитодавця про укладення кредитного договору, підтвердив, що погоджується з усіма додатками та невід`ємними частинами (у т.ч. Правилами, паспортом споживчого кредиту та графіком платежів) договору в цілому.
У матеріалах справи наявний паспорт споживчого кредиту (т. 1 а.с. 23-24), в якому визначено аналогічні умови кредитування, з якими ОСОБА_1 також ознайомився та погодився, що засвідчив електронним підписом.
Факт отримання кредитних коштів та користування ними ОСОБА_1 в апеляційній скарзі не оспорюється. Зобов`язання за кредитним договором відповідач належним чином не виконував, у зв`язку з чим станом на 02 вересня 2024 року за кредитним договором № 144507 від 24 червня 2024 року утворилась заборгованість у розмірі 12 667,10 грн, з яких: заборгованість за тілом кредиту – 6 945 грн, заборгованість за відсотками – 5 321,10 грн та 401 грн – заборгованість за комісією, що відображено у розрахунку заборгованості, наданому первісним кредитором.
Зміст п. 2.5 кредитного договору свідчить про те, що комісія за надання кредиту є одноразовим платежем та сплачується під час отримання кредитних коштів у розмірі 28 % від суми кредиту, що становить 1 944,60 грн. Як у відзиві на позовну заяву (т. 1 а.с. 83-84), так і в апеляційній скарзі відповідач стверджує про незаконність встановлення кредитодавцем комісії за надання кредиту, вважаючи таку умову договору нікчемною. 
Колегія суддів виходить з того, що 10 червня 2017 року набув чинності ЗУ «Про споживче кредитування», у зв`язку з чим ст. 11 ЗУ «Про захист прав споживачів» викладено в такій редакції: «Цей Закон застосовується до відносин споживчого кредитування у частині, що не суперечить ЗУ «Про споживче кредитування».
Відповідно до п. 4 ч. 1 ст. 1 ЗУ «Про споживче кредитування» загальні витрати за споживчим кредитом – витрати споживача, включаючи проценти за користування кредитом, комісії та інші обов`язкові платежі за додаткові та супутні послуги кредитодавця та кредитного посередника (за наявності), для отримання, обслуговування і повернення кредиту.
Згідно з ч. 2 ст. 8 Закону до загальних витрат за споживчим кредитом включаються, зокрема, комісії кредитодавця, пов`язані з наданням, обслуговуванням і поверненням кредиту, у тому числі комісії за обслуговування кредитної заборгованості, розрахунково-касове обслуговування, юридичне оформлення тощо. Отже, ЗУ «Про споживче кредитування» передбачає право банку встановлювати у кредитному договорі комісію за надання кредиту.
Постановою правління НБУ від 11 лютого 2021 року № 16 затверджено Правила розрахунку небанківськими фінансовими установами України загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит.
Відповідно до п. 5 Правил кредитодавець надає споживачу детальний перелік складових загальної вартості кредиту у вигляді графіка платежів (згідно зі строковістю, зазначеною у договорі про споживчий кредит, - за кількістю днів, щомісяця, щокварталу) у розрізі сум погашення основного боргу, сплати процентів за користування кредитом, вартості всіх додаткових та/або супутніх послуг кредитодавця, кредитного посередника (за наявності) та третіх осіб за кожним платіжним періодом за формою, наведеною в таблиці обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит у додатку 2 до цих Правил.
Додатком 2 до правил є Таблиця обчислення загальної вартості кредиту для споживача та реальної річної процентної ставки за договором про споживчий кредит, в якій у колонках 7-16 зазначаються всі платежі споживача за розрахунковий період у гривнях, пов`язані з отриманням, обслуговуванням та поверненням кредиту, серед яких передбачена комісія на надання кредиту (колонка 8).
Указані Правила розроблені й затверджені на виконання вимог ЗУ «Про споживче кредитування» та підтверджують правомірність дій кредитодавця щодо встановлення у кредитному договорі комісії за надання кредиту, у зв`язку з чим суд першої інстанції дійшов правильного висновку, що умова договору про необхідність сплати відповідачем комісії за надання кредиту в розмірі 1 944,60 грн відповідає вимогам діючого законодавства.
Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (суми, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками, яка за розрахунком первісного кредитора у період з 24 червня по 02 вересня 2024 року становить 5 321,10 грн.
Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про неправомірність встановлення ТОВ «ФК «Кредіплюс» у договорі денної процентної ставки у розмірі 1,4956 % за кожен день користування кредитом, оскільки позивачем проігноровано положення ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», якою встановлено вимоги до реальної річної процентної ставки, денної процентної ставки та загальної вартості кредиту для споживача.
З огляду на те, що договір про споживчий кредит № 144507 укладено 24 червня 2024 року, тобто після набрання чинності ЗУ «Про внесення змін до деяких законів України щодо удосконалення державного регулювання ринків фінансових послуг» (24 грудня 2023 року), отже, станом на дату укладення договору кредитодавець міг застосовувати максимальний розмір денної процентної ставки, встановлений ч. 5 ст. 8 ЗУ «Про споживче кредитування», лише у розмірі 1 %. 
Таким чином, суд першої інстанції вірно встановив, що у період з 24 червня по 02 вересня 2024 року (строк дії договору) розмір щоденних відсотків, які мав сплачувати позичальник, ураховуючи заборгованість за тілом кредиту у розмірі 6 945 грн, становить 1 %, і станом на 02 вересня 2024 року загальний розмір заборгованості за відсотками складає 4 861,15 грн (6 945 х 1 % х 70), які слід стягнути з боржника на користь позивача.
Суд першої інстанції, вирішуючи спір, дійшов правильного висновку про неналежне виконання ОСОБА_1 грошового зобов`язання за кредитним договором та необхідність стягнення з нього заборгованості, урахувавши те, що ТОВ «ФК «ЕЙС», як новий кредитор за договором факторингу, набуло право вимоги у обсязі та на умовах права вимоги первісного кредитора (ТОВ «ФК «Кредіплюс»).
Твердження скаржника про недоведеність переходу права вимоги до позивача відхиляються апеляційним судом з огляду на таке.
10 жовтня 2024 року, тобто після укладення договору про споживчий кредит № 144507, між ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» укладено договір факторингу, за умовами якого ТОВ «ФК «Кредіплюс» зобов`язується відступити ТОВ «ФК «ЕЙС» права вимоги, зазначені у відповідних реєстрах прав вимоги, а ТОВ «ФК «ЕЙС» зобов`язується їх прийняти та передати грошові кошти в розпорядження ТОВ «ФК «Кредіплюс» за плату на умовах визначених цим Договором. 
09 грудня 2024 року ТОВ «ФК «ЕЙС» та ТОВ «ФК «Кредіплюс» підписано акт приймання-передачі реєстру № 3 до договору факторингу № 10102024 від 10 жовтня 2024 року, відповідно до якого передано ТОВ «ФК «ЕЙС» реєстр боржників у кількості 684 особи. Загальна сума заборгованості 10 151 092,97 грн. Сума фінансування, що підлягає сплаті – 656 646,63 грн. Відповідно до витягу з реєстру прав вимоги № 3 від 09 грудня 2024 року, який є додатком №1 до договору факторингу № 1102024 від 10 жовтня 2024 року, ТОВ «ФК «ЕЙС» отримав право грошової вимоги до ОСОБА_1 за кредитним договором №144507 від 24 червня 2024 року.
Як договір факторингу № 1102024, так і акт приймання-передачі реєстру та витяг з нього підписані ТОВ «ФК «Кредіплюс» та ТОВ «ФК «ЕЙС» шляхом накладення КЕП/ЕЦП.
Платіжною інструкцією від 12 грудня 2024 року підтверджено факт здійснення позивачем оплати ТОВ «ФК «Кредіплюс» суми фінансування за договором факторингу у розмірі 656,643,53 грн.
Верховний Суд у постанові від 02 листопада 2021 року у справі № 905/306/17 зробив висновок про те, що для підтвердження факту відступлення права вимоги, фінансова компанія, як заінтересована сторона, повинна надати до суду докази переходу права вимоги від первісного до нового кредитора на кожному етапі такої передачі. Належним доказом, який засвідчує факт набуття прав вимоги за кредитним договором, є належно оформлені та підписані договори про відступлення права вимоги, реєстр договорів, права вимоги за якими відступаються за умови, що він містить дані за кредитним договором, а також докази на підтвердження оплати за договором.
Отже, матеріалами цієї справи підтверджено доводи позову про наявність належних, допустимих та достатніх доказів щодо відступлення на користь ТОВ «ФК «ЕЙС» права вимоги у спірних правовідносинах.
Доводи ОСОБА_1 про те, що матеріали справи не містять доказів направлення позивачем повідомлення про зміну кредитора, що унеможливлює звернення з цим позовом, також відхиляються апеляційним судом.
За змістом ст. 516 ЦК України заміна кредитора у зобов`язанні здійснюється без згоди боржника, якщо інше не встановлено договором або законом. Якщо боржник не був письмово повідомлений про заміну кредитора у зобов`язанні, новий кредитор несе ризик настання несприятливих для нього наслідків. У цьому разі виконання боржником свого обов`язку первісному кредиторові є належним виконанням.
Аналізуючи наведену норму, колегія суддів виходить з того, що неповідомлення боржника про заміну кредитора не тягне за собою відмову у задоволенні позову новому кредитору, а може впливати лише на визначення розміру заборгованості перед новим кредитором у випадку проведення виконання зобов`язання попередньому кредитору або ж свідчити про прострочення кредитора. Таким чином, за відсутності факту отримання відповідачем письмового повідомлення про відступлення права вимоги (про заміну кредитора) останній не мав перешкод для реалізації свого зобов`язання по сплаті заборгованості на рахунки первісного позикодавця, і таке виконання було б належним відповідно до вимог ст. 516 ЦК України. 
Верховний Суд у постанові від 01 лютого 2018 року у справі № 569/8962/16-ц дійшов висновку про те, що боржник, який не отримав повідомлення про передачу права вимоги іншій особі, не позбавляється обов`язку погашення заборгованості, а лише має право на погашення заборгованості первісному кредитору і таке виконання є належним. Неповідомлення боржника про заміну кредитора не звільняє його від обов`язку погашення кредиту взагалі.
ОСОБА_1 не надав суду докази, які б підтверджували погашення ним існуючої заборгованості за кредитним договором первісному кредитору. 
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «ФК «ЕЙС». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону. 
Зазначаючи про необхідність скасування рішення суду, яким стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача витрати на правову допомогу у розмірі 7 000 грн, скаржник не наводить доводів щодо незаконності і (або) необґрунтованості висновку суду про розподіл судових витрат, а відповідно до ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. У зв`язку з наведеним апеляційний суд не вбачає законних підстав для перегляду висновку рішення суду щодо стягнутого з відповідача розміру витрат на правничу допомогу. 
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення, а рішення Сновського районного суду Чернігівської області від 31 жовтня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України. 

Головуюча: Н.В. Шитченко 

Судді: Н.В. Висоцька

О.Є. Мамонова