Справа № 350/697/25
Номер провадження 2/350/30/2026

Р І Ш Е Н Н Я 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

28 січня 2026 року       селище Рожнятів

Рожнятівський районний суд Івано-Франківської області

в складі головуючого судді Пулика М.В.,
секретаря судового засідання Видойник І.П.,
відповідачки ОСОБА_1 ,
представника відповідачки адвоката Римарука Ю.Ю. (в режимі відеоконференції),
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області цивільну справу за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна -
установив:
І. Стислий виклад позиції позивача та заперечень відповідача.
Позивач звернувся до суду із позовною заявою (а.с.1-3), в якій просив суд ухвалити рішення, яким розірвати шлюб укладений 05 вересня 2019 року, зареєстрований вконавчим комітетом Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, актовий запис №64. Поділити майно, що є їхньою спільною власністю в рівних частках, стягнувши з відповідачки половину вартості житлового будинку у грошовому еквіваленті, а саме 335928,19 гривень. 
Заявлені позовні вимоги обґрунтовані тим, що 05 вересня 2019 року між ним та відповідачкою ОСОБА_1 , зареєстровано шлюб. Спільне життя з відповідачкою у них не склалося. У них відсутні спільні інтереси з дружиною, наявні різні погляди на життя, відсутнє взаєморозуміння, через що у них виникають постійні суперечки та конфліктні ситуації. Вони втратили почуття любові та поваги один до одного. За п`ять років подружнього життя в їхній сім`ї не народилися діти. З відповідачкою спільного господарства не ведуть, оскільки з грудня 2024 року проживають окремо. Подальше спільне життя і збереження шлюбу неможливе.
Угоди про добровільний поділ майна, що є спільною власністю подружжя, між ними не досягнуто. За час проживання у шлюбі ними набуто таке майно - придбаний у 2022 році житловий будинок на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння, зареєстрованого в реєстрі за №83 загальною вартістю 671856,39 гривень, який знаходиться за адресою реєстрації та проживання відповідачки по АДРЕСА_1 . 
Заперечуючи проти заявленого позову в частині поділу майна представником відповідачки ОСОБА_1 - адвокатом Римарчук Ю.І. 19.06.2025 подано відзив на позовну заяву ( а.с.36-37) за змістом якого було зазначено про таке. Відповідає ОСОБА_1 не визнає позов у частині поділу майна, набутого під час шлюбу, зважаючи на таке. Позов у частині поділу спільного майна шляхом виплати позивачеві половини його вартості мотивовано тим, що у період перебування у шлюбі сторонами набуто право власності на житловий будинок на підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння від 03.02.2022, зареєстрованого в реєстрі за №83. Відповідно до Сімейного кодексу України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить їм на праві спільної сумісної власності і у разі його поділу частки дружини та чоловіка є рівними. Викладені обставини не є обгрунтованими, а позовна заява у частині поділу спільного майна не підлягає задоволенню зважаючи на таке. Між ОСОБА_3 (продавець) та ОСОБА_1 (покупець) укладено вищенаведений договір купівлі-продажу домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 671 857 грн, відповідно до п. 2.1 Договору. Хоча вказане нерухоме майно придбано відповідачкою ОСОБА_1 у період перебування її у шлюбі із позивачем ОСОБА_2 , однак кошти на його придбання переказувала на особистий рахунок ОСОБА_1 її матір - ОСОБА_4 . Позивач за час перебування в шлюбі із відповідачкою не мав самостійного доходу (ані офіційного, ані неофіційного доходу) за відсутності поважних для цього причин: він не навчався в навчальному закладі будь-якого рівня акредитації, дітей у шлюбі не було, домашнє господарство здійснювала відповідачка, а сторони проживали спільно здебільшого за рахунок коштів, які перераховувала доньці ОСОБА_1 її матір – ОСОБА_4 та власних заощаджень відповідачки ОСОБА_1 . Таким чином за відсутності поважних причин позивач жодним чином не вкладався та не покращував майновий стан сім`ї. Просив у задоволенні позову ОСОБА_2 до ОСОБА_1 у частині позовних вимог про поділ спільного майна – відмовити, судові витрати покласти на позивача. 
Відповідачка визнає позов в частині розірвання шлюбу. 
25.06.2025 в процесі розгляду справи позивачем подано заяву про уточнення позовних вимог за змістом якої зазначав, що спірний житловий будинок було придбано у 2022 році, під час перебування сторін у шлюбі, на підставі Договору купівлі-продажу, що підтверджує момент набуття майна. Договір укладений на ім`я відповідачки, однак згідно з нормами сімейного законодавства це не впливає на режим спільної власності, оскільки шлюб між сторонами на той момент не був розірваний, а правових підстав для визнання майна особистою приватною власністю не існує. Відповідачка посилається на те, що кошти на придбання будинку нібито були надані її матір`ю. Проте:- відсутні належні докази, що підтверджують факт дарування цих коштів саме Відповідачу на придбання саме спірного будинку; між Відповідачем та її матір`ю не укладено жодного договору дарування цих коштів чи позики;- надходження коштів від родичів без оформлення належним чином не змінює правового режиму спільної сумісної власності. Крім того, його батьки також долучалися до підтримки спільного господарства їхньої з Відповідачем сім`ї. Так, зокрема грошові перекази на потреби їхньої сім`ї на ім`я та рахунок Відповідача здійснював його батько – ОСОБА_5 . Ці перекази підтверджуються відповідними квитанціями про надсилання грошових коштів від ОСОБА_2 відповідачу. Крім того, його мати - ОСОБА_6 також долучалася до підтримки їхнього сімейного господарства, щоправда документально зафіксовані докази грошових переказів відсутні, позаяк кошти вона надавала наручно. Крім того, він особисто вкладав значні сили, час та працю у облаштування і покращення спірного будинку:- здійснив монтаж частини огорожі навколо будинку;- здійснив облаштування ванної кімнати;- здійснив поточні ремонти кімнат;- заготовляв дрова на зиму;- виконував інші господарські та ремонтні роботи. Усі наведені обставини в сукупності свідчать про наявність законних підстав визнати будинок, придбаний у період шлюбу, об`єктом спільної сумісної власності подружжя, що підлягає поділу у рівних частках. На підставі викладеного просив суд розірвати шлюб між ним, ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 05 вересня 2019 року, зареєстрований Виконавчим комітетом Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, актовий запис №64. Визнати спірний житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності подружжя ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Провести поділ житлового будинку шляхом визнання за кожним з подружжя по 1/2 частці у праві спільної сумісної власності. У випадку неможливості поділу в натурі – призначити оцінку майна та здійснити компенсацію частки у грошовому еквіваленті.
10.07.2025 представником відповідачки ОСОБА_1 - адвокатом Римарчук Ю.І. подано відзив на уточнену позовну заяву. Представник відповідачки вказав, що уточнена позовна заява не відповідає вимогам ЦПК, а змінені позивачем вимоги позову про поділ майна внатурі не відповідають первинним вимогам. Заявивши у первинному позові позовну вимогу про поділ майна шляхом виплати йому грошової компенсації, у даній же заяві від 25.06.2025 він допускає поділ житлового будинку у натурі, тому чітко визначити зміст позовних вимог ОСОБА_2 видається неможливо, адже вони є суперечливими та взаємовиключними. Крім того, розмір грошової компенсації за 1/2 вартості нерухомого майна визначений самим Позивачем виходячи з умов договору купівлі-продажу, на підставі якого Відповідач набула права власності на житловий будинок, тому за умови самостійного розрахунку даної суми коштів Позивачем та відсутності заперечень щодо її об`єктивності незрозумілим є прохання призначити оцінку майна. У даному випадку припущення правового режиму спільного сумісного майна щодо житлового будинку, який придбано відповідачкою ОСОБА_1 під час перебування її у шлюбі із позивачем ОСОБА_2 , спростовується тим, що вказане нерухоме майно придбано відповідачкою ОСОБА_1 за рахунок коштів, що переказувались їй матір`ю, а тому сам по сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя, оскільки для цього враховуються не тільки час набуття майна, а й кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
22.09.2025 позивачем подано заперечення на відзив (а.с.97-99). Позивач вказав, що згідно позовних вимог, ним чітко визначено основну вимогу – визнати будинок об`єктом спільної сумісної власності та поділити його у рівних частках. Пункт щодо компенсації у грошовій формі є альтернативним способом захисту на випадок неможливості поділу в натурі. Відповідач стверджує, що будинок придбаний за кошти її матері, однак жодного договору дарування чи іншого правочину не надано. Сам факт банківського переказу не змінює правового режиму коштів. Будинок використовувався як спільне сімейне житло понад три роки, що підтверджує його сімейний характер та належить обом з подружжя на праві спільної сумісної власності. Уточнені позовні вимоги чітко сформульовані: визнати будинок спільною власністю та поділити по 1/2, або призначити оцінку і компенсувати у грошовій формі.
ІІ. Пояснення сторін та їх представників у судовому засіданні
В судове засідання позивач не прибув, подав заяву про розгляд справи за його відсутності, позовні вимоги підтримав у повному обсязі.
Відповідачка ОСОБА_1 , в судовому засіданні позов про поділ майна не визнала. Вказала, що не вважає за можливе проводити поділ будинку, оскільки такий був придбаний за кошти її матері. Стверджує, що будинок був в не зовсім задовільному стані, тому в ньому, вона разом з позивачем здійснювали ремонт. Після того, як вони з позивачем одружилися, її батьки хотіли щоб вони проживали в спірному будинку, тому мати дала кошти на його купівлю. Фактично оплата за будинок відбувалася поетапно. Так приблизно в 2021 році, вони разом з позивачем пішли до власниці будинку, і передали їй в якості завдатку 5000 доларів США. З того моменту, почали здійснювати ремонт. Будинок був не придатний до проживання, тому проживати в будинку вони почали пізніше. Вони з позивачем проживали однією сімєю та вели спільний побут до грудня 2024 року.
Представник відповідача ОСОБА_1 - адвокат Римарчук Ю.І. у судовому засіданні позов не визнав та зазначив, що заявлений позов є безпідставним, необґрунтованим і таким, що не підтверджений належними та допустимими доказами. Адвокат зазначив, що сам по собі факт придбання будинку в період шлюбу не може бути визнаний як спільне майно подружжя. Просив відмовити у визнанні спірного майна спільним сумісним, а також відмовити у його поділі. У з`язку з безпідставністю позовних вимог, просив стягнути з позивача на користь відповідачки витрати понесені на професійну правничу допомогу.
ІІІ. Заяви та клопотання сторін, процесуальні дії у справі
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 13.05.2025 справу призначено до розгляду за правилами загального позовного провадження.
Ухвалою Рожнятівського районного суду Івано-Франківської області від 04.11.2025 позовні вимоги про розірвання шлюбу та розподіл майна роз`єднано в самостійні провадження, закрито підготовче провадження у справі.
Під час розгляду справи від позивача надійшла заява про уточнення позовних вимог, у якій він конкретизував вимоги, просить визнати спільною сумісною власністю та провести його поділ.
У судовому засіданні сторони надавали усні пояснення, клопотань про витребування інших доказів або призначення експертиз сторонами не заявлялося.
Судове провадження здійснювалося із забезпеченням участі сторін у режимі відеоконференції відповідно до вимог ЦПК України.
IV. Фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин.
Шлюб між ОСОБА_2 та ОСОБА_1 , укладений 05 вересня 2019 року, зареєстрований виконавчим комітетом Перегінської селищної ради Рожнятівського району Івано-Франківської області, актовий запис №64 (а.с.10).
На підставі Договору купівлі-продажу домоволодіння від 03.02.2022, зареєстрованого в реєстрі за №83 ОСОБА_1 придбала домоволодіння АДРЕСА_1 вартістю 671857 грн. (а.с.4-6).
Позивач просить визнати домоволодіння спільним майном подружжя, провести його поділ шляхом визнання за кожним з подружжя по 1/2 частці.
Відповідачка не визнає позов, вказуючи, що домоволодіння придбано за кошти її матері.
З огляду на зібрані та досліджені докази, суд дійшов висновку про необхідність визначення належності спірного майна, реальної можливості його поділу. Враховано також фактичне місце проживання сторін після припинення шлюбу, характер користування майном та відсутність згоди на добровільний розподіл.
Суд встановив, що між сторонами виник спір щодо спільного майна подружжя, які регулюється нормами СК України.
V. Норми права, які застосував суд, та мотиви їх застосування, висновки суду.
Відповідно до ст.ст. 1-4 ЦПК України, завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави. Суд та учасники судового процесу зобов`язані керуватися завданням цивільного судочинства, яке превалює над будь-якими іншими міркуваннями в судовому процесі. Кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (ст. 5 ЦПК України).
Згідно з ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Згідно частини першої статті 15, частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (ст. ст. 76, 77 ЦПК України).
Як визначено ч. 2 ст. 78 ЦПК України, обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ст. 81 ЦПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається, як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. У разі посилання учасника справи на не вчинення іншим учасником справи певних дій або відсутність певної події, суд може зобов`язати такого іншого учасника справи надати відповідні докази вчинення цих дій або наявності певної події. У разі ненадання таких доказів суд може визнати обставину не вчинення відповідних дій або відсутності події встановленою. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
У відповідності до ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Згідно зі статтями 263-265 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні. Під час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, чи мали місце обставини (факти), якими обґрунтовувалися вимоги та заперечення, та якими доказами вони підтверджуються, чи є інші фактичні дані, які мають значення для вирішення справи, та докази на їх підтвердження, які правовідносини сторін випливають із встановлених обставин. В мотивувальній частині рішення зазначаються фактичні обставини, встановлені судом, та зміст спірних правовідносин, з посиланням на докази, на підставі яких встановлені відповідні обставини, чи були і ким порушені, не визнані або оспорені права, свободи чи інтереси, за захистом яких мало місце звернення до суду. 
Відповідно до частини четвертої статті 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Законом, що регулює, в тому числі, майнові права подружжя є Сімейний кодекс України, а також на ці правовідносини поширюється дія норм Цивільного кодексу України, що регулює правовий статус спільного майна.
Відповідно до вимог ч. 3 ст. 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
Частиною 2 статті 372 ЦК України встановлено, що у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше не встановлено домовленістю між ними або законом.
Статтею 60 СК України встановлено, що майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба, тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
Тлумачення статті 61 СК України свідчить, що спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого з подружжя вони були набуті.
Відповідно до частини першої статті 70 СК України у разі поділу майна, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 21 листопада 2018 року у справі № 372/504/17 (провадження № 14-325цс18) зроблено висновок, що «зазначені норми закону свідчать про презумпцію спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними в період шлюбу. Ця презумпція може бути спростована й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, в тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування презумпції, покладається на того з подружжя, який її спростовує».
Законодавцем визначено, що право на поділ майна, яке перебуває на праві спільної сумісної власності подружжя, належить кожному з них незалежно від того, в який момент здійснюється поділ: під час шлюбу або після його розірвання. Поділ може бути здійснений як за домовленістю подружжя, так і за судовим рішенням. В основу поділу покладається презумпція рівності часток подружжя, яка може бути спростована домовленістю подружжя або судовим рішенням (правовий висновок, викладений в Постанові Верховного Суду від 17.01.2024 у праві № 522/17831/20).
Позивач стверджує, що домоволодіння АДРЕСА_1 , що було придбане на підставі договору купівлі-продажу від 03.02.2022 є спільним майном подружжя.
Заперечуючи проти вимог позивача, відповідачка посилається на те, що домоволодіння було куплено за кошти передані їй її матір`ю - ОСОБА_4 .
Позивач не заперечує факту надання коштів матір`ю позивачки для потреб сім`ї, так само як вказує на те, що і його батьки фінансово підтримували їх, як молоду сім`ю. Однак, вказує, що мати відповідачки не дарувала їй ні коштів, ні спірного домоволодіння. Спірне домоволодіння придбане за їхні із відповідачкою спільні кошти із сімейного бюджету. Будинок ремонтувався спільно та використовувався для проживання їх сім`ї.
З копій банківської виписки (а.с.40-50), безспірно встановлено, що мати відповідачки протягом 2020 – 2021 рр надсилала грошові кошти. Так само, з копій підтвердження переказу (а.с.58-60) вбачається, що батько позивача надсилав кошти на рахунок відповідачки. 
Суд, приходить до висновку, що батьки сторін здійснювали матеріальну та фінансову підтримку сім`ї сторін. При цьому суд зазначає, що відповідачка посилаючись на те, що кошти на придбання спірного майна були надані її матір`ю не доводить належними доказами причину надання коштів. Так само, в процесі розгляду справи учасниками не заявлялось, що вирішення даного спору може вплинути на права інших осіб. ОСОБА_4 не є суб`єктом договору купівлі продажу, чи учасником інших правових договорів з приводу спірного майна.
Відповідачка, вказувала, що кошти на придбання домоволодіння були надані матір`ю, однак в судовому засіданні категорично стверджувала, що воно придбавалося для них з позивачем, як молодої сім`ї, що вони спільно робили там ремонт, що кошти за спірний об`єт надавали разом з чоловіком частинами, спочатку 5000 доларів, а пізніше сплатили решту суми. 
Отже, судом достовірно встановлено, що сторонами, під час перебування у зареєстрованому шлюбі придбано не майно, а саме: домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , що є об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 . Саме це майно підлягає поділу між сторонами, виходячи з правил рівності часток подружжя в спільному майні. Вартість домоволодіння ніхто зі сторін не оспорює.
Судом враховано, що набуття майна за час шлюбу створює презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя, яка не потребує доказування та не потребує встановлення інших обставин, крім набуття майна за час шлюбу, та існує поки не спростована. У разі коли презумпцію права спільної сумісної власності майна подружжя не спростовано за відсутності належних доказів того, що майно придбане за особисті кошти одного з подружжя, таке майно вважається спільною сумісною власністю та підлягає поділу, при цьому частки чоловіка та дружини у майні є рівними.
З врахуванням наведеного, суд вважає, що відповідачка не довела факту придбання спірного нерухомого майна за її особисті кошти (надані її матір`ю) та не спростувала презумпцію спільної сумісної власності на ці об`єкти, а тому суд вважає, що спірне нерухоме майно підлягає поділу між позивачем та відповідачкою, оскільки воно було набуто відповідачкою під час спільного проживання однією сім`єю.
Щодо вимог позивача про визнання за кожним з подружжя по частці у праві спільної сумісної власності, суд приходить до наступного.
Способом захисту цивільних прав та інтересів може бути визнання права (п. 1 ч. 2 ст. 16 ЦК України).
Велика Палата Верховного Суду неодноразово звертала увагу на те, що застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Такі право чи інтерес мають бути захищені судом у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Подібні висновки сформульовані, зокрема, у постановах Великої Палати Верховного Суду від 5 червня 2018 року в справі № 338/180/17 (пункт 57), від 11 вересня 2018 року в справі № 905/1926/16 (пункт 38), від 30 січня 2019 року в справі № 569/17272/15-ц, від 4 червня 2019 року в справі № 916/3156/17 (пункт 72), від 16 червня 2020 року в справі № 145/2047/16-ц (пункт 7.23), від 13 жовтня 2020 року в справі № 369/10789/14-ц (пункт 7.37), від 26 січня 2021 року у справі № 522/1528/15-ц (пункт 58), від 2 лютого 2021 року у справі № 925/642/19 (пункт 42), від 15 червня 2021року у справі № 922/2416/17 (пункт 9.1), від 31 серпня 2021 року у справі № 903/1030/19 (пункт 68), від 26 жовтня 2021 року у справі № 766/20797/18 (пункт 19), від 14 грудня 2021 року у справі № 643/21744/19 (пункт 61), від 11 січня 2022 року у справі № 904/1448/20 (пункт 5.31), від 22 лютого 2022 року у справі № 761/36873/18 (пункт 9.21).
Враховуючи вищенаведене, суд вважає, що при розгляді справ про поділ спільного сумісного майна подружжя встановлення обсягу спільно нажитого майна є передусім питаннями доведення відповідних обставин, спростування чи не спростування презумпції спільної сумісної власності, які суд вирішує в мотивувальній частині свого рішення. Більше того, відповідне судове рішення лише підтверджує наявність режиму спільного сумісного майна, і для такого підтвердження заявлення вимоги про визнання певних об`єктів спільним сумісним майном та, як наслідок, зазначення в резолютивній частині судового рішення про таке визнання не є необхідним. Ефективним способом захисту за таких умов є саме вирішення вимоги про поділ спільного сумісного майна.
Метою заявленого позивачем позову є поділ спільного сумісного майна, набутого за час спільного проживання позивача однією сім`єю з відповідачкою як чоловіка та дружини з 05.09.2019.
Суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням фізичних чи юридичних осіб, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених ними вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи ( ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
За відсутності зустрічного позову, у суду немає підстав для задоволення вимоги про визнання за відповідачкою права власності на її частину при поділі спірного нерухомого майна, тому позов підлягає до часткового задоволення. Визнати домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , право власності на частину домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
В задоволенні вимоги ОСОБА_2 про визнання за ОСОБА_1 права власності на 1/2 домоволодіння, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , відмовити.
VІ. Розподіл судових витрат:
Питання судових витрат суд вирішує у відповідності до ст. 141 ЦПК України.
Керуючись ст.ст. 1-4, 19, 89, 258, 259, 263, 264, 265, 268, 273 ЦПК України, суд -
ухвалив:
Позов ОСОБА_2 до ОСОБА_1 про розподіл майна задовольнити частково.
Визнати житловий будинок, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 , об`єктом спільної сумісної власності ОСОБА_2 та ОСОБА_1 .
Визнати за ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 право власності на частину житлового будинку, що знаходиться за адресою АДРЕСА_1 .
На рішення може бути подана апеляція до Івано-Франківського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення.
Учасник справи, якому рішення суду не було вручено у день його проголошення або складання, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Повний текст рішення складено 04.02.2026.

Суддя: