РІШЕННЯ ІМЕНЕМ УКРАЇНИ	

30 січня 2026 року	Справа №160/8523/25 	

Дніпропетровський окружний адміністративний суд у складі:
головуючого судді 	Конєвої С.О. 	 	

розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами у місті Дніпрі адміністративну справу за адміністративним позовом ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними та скасування наказів №88-М, №36 від 19.02.2025р., №38 від 21.02.2025р., -
УСТАНОВИВ:
20.03.2025р. через систему «Електронний суд» ОСОБА_1 звернувся з адміністративним позовом до відповідача-1 ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України та просить:
- визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №88-М від 19 лютого 2025 року, щодо призову та направлення для проходження військової служби під час мобілізації, ОСОБА_1 , відповідно до поіменного списку;
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) №36 від 19 лютого 2025 року в частині зарахування до списків особового складу військової частини НОМЕР_1 та на всі види забезпечення та призначення ОСОБА_1 на посаду водія 1-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу стрілецької роти (резервної);
- визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 від 21.02.2025 № 38 (по стройовій частині) про виключення ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення, як такого, що самовільно залишив місце служби. 
Свої позовні вимоги позивач обгрунтовує тим, що він з 12.09.2022 по теперішній час здобуває освіту в Придніпровській державній академії фізичної культури і спорту, на денній формі навчання, дата завершення здобуття освіти – 30.06.2026, про що свідчать дані довідки ЄДЕБО №171470 від 02.08.2024, у якій відображено всі дані про отримані ним свідоцтво, атестат та диплом молодшого спеціаліста та підтверджує те, що він отримує першу вищу освіту, а відтак, вважає, що він відноситься до категорії осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації відповідно до ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ. 19.02.2025, з метою отримання військово-облікового документа (далі – ВОД) та оформлення відстрочки від призову від мобілізації згідно з п.1 ч.3 ст.23 згаданого Закону, попередньо зареєструвавшись у електронну чергу під номером 837588 (чек-63), звернувся до ІНФОРМАЦІЯ_2 та надав його працівникам документи, що підтверджують його навчання на денній формі вказаного вище навчального закладу, проте, працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 вказані факти до уваги не взяли, та, застосовуючи до нього психологічний вплив, заборонили йому виходити з кабінету ІНФОРМАЦІЯ_5 вивезли його в невідомому напрямку та поблизу лісосмуги смт. Підгороднє, де залишили його самого, після чого він самостійно повернувся додому та звернувся за правовою допомогою до адвоката. Також позивач у позові зазначив, що він не доставлявся до певної військової частини, йому не вручались будь-які документи щодо його призову на військову службу чи документи про зарахування до особового складу військової частини, він не отримував жодних документів, а саме: на руки не видавався, ні примірник поіменного списку, ні ВОД, ні обліково-послужна картка (особова справа), ні довідка ВЛК про придатність до військової служби за станом здоров`я, що передбачено п.99 Порядку №560, тому на переконання позивача, такі дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 позбавили його права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, фактично, були вчинені без вручення йому ВОД, повістки/направлення/розпорядження про відправку до військової частини або до збірного пункту, без доставлення його до відповідної військової частини чи збірного пункту, тому на його думку, самовільне залишення військової частини, у яку він не прибував, є неможливим. Позивач вказав і на те, що ним посадовим особам ІНФОРМАЦІЯ_4 надавалась довідка ЄДЕБО та повідомлялось, що він є студентом вищого навчального закладу у день видачі відповідачем-1 оспорюваного наказу та вказане свідчить про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не виконав свій обов`язок щодо перевірки наявності у позивача підстав для відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації всупереч вимогам п.9,11 Положення №154 та з урахуванням того, що він не погоджувався вступати до лав ЗСУ та/або до лав Національної гвардії України в добровільному порядку. Позивач також повідомив, що дані довідки ЄДЕБО, у якій містяться відомості про те, що позивач порушує послідовність отримання освіти, були ним оскаржені в судовому порядку та за результатами судового оскарження постановою суду апеляційної інстанції від 05.11.2025р. у справі 160/7621/25 його позов був задоволений та Міністерство освіти України видало довідку ЄДЕБО про підтвердження того, що він не порушує послідовність отримання освіти. Отже, на переконання позивача, відповідачем-1 його було позбавлено можливості надати документи, що підтверджують право позивача на відстрочку та не було належним чином вжито заходів щодо з`ясування таких обставин, тому вважає, що направлення його до військової служби для проходження військової служби є протиправним, а його позовні вимоги підлягають задоволенню. Окрім того, позивач просив скасувати і наказ командира військової частини НОМЕР_1 за №36 від 19.02.2025р. в частині його зарахування до списків особового складу та призначення на відповідну посаду, наказ командира в/ч НОМЕР_1 за №38 від 21.02.2025р. щодо виключення з усіх видів забезпечення, як такого, що самовільно залишив місце служби, з метою ефективного поновлення його права, порушеного діями ІНФОРМАЦІЯ_4 . У відповідях на відзиви на позов, а також у додаткових поясненнях, наявних у справі, представник позивача послався на ті ж самі обставини та підстави, які були викладені ним і у позові, додатково зазначив, що 19.02.2025 позивач сам прийшовши до ІНФОРМАЦІЯ_4 надав усі документи та заяву про надання відстрочки працівникам ІНФОРМАЦІЯ_4 , які, в свою чергу, цим документам не надали оцінку і не повернули їх позивачу, вони знаходяться у відповідача-1, тому таких доказів у позивача у його володінні не має.
Ухвалою суду від 26.03.2025р. відкрито провадження у даній адміністративній справі, розгляд даної справи було призначено у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами з 24 квітня 2025 року та зобов`язано відповідачів-1,2 протягом 15 календарних днів з дня отримання цієї ухвали надати суду відзив на позов та докази в обгрунтування відзиву з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України; відповідачу- 1 надати докази дотримання процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, а саме: вручення повістки, проходження ВЛК, видача позивачеві ВОД, розпорядження про мобілізацію, про прибуття до пункту збору, розгляду заяви позивача про надання відстрочки по навчанню, докази прийняття 19.02.2025р. протоколу Комісії про відмову у наданні такої відстрочки; відповідачу- 2 надати докази прибуття позивача до військової частини особисто та докази прийняття під його особистий підпис посади водія 1-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу роти (резервної); надати копії матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини позивачем 21.02.2025р., завірені належним чином у справу та інші докази, які стосуються правомірності прийняття оспорюваних наказів, виходячи з вимог ч.2 ст.77 Кодексу адміністративного судочинства України.
Зазначена ухвала суду була отримана відповідачами-1,2 у їх електронних кабінетах фактично 27.03.2025р. (у робочий час), що підтверджується змістом довідок про доставку електронних листів та є належним повідомленням відповідачів-1,2 про дату, час та місце розгляду справи у відповідності до вимог ст.18 КАС України, наявних у справі.
На виконання вимог зазначеної ухвали суду, 11.04.2025р. та 14.04.2025р. через систему «Електронний суд» від відповідача-2 (Військової частини НОМЕР_1 ) надійшло два відзиви на позов однакового змісту, у яких останній просив у задоволенні позовних вимог позивачеві відмовити в повному обсязі посилаючись на те, що призов громадян на військову службу під час мобілізації на особливий період оформляється наказом керівника ІНФОРМАЦІЯ_4 ; наказом командира в/ч НОМЕР_1 від 19.02.2025 за №36 позивач був зарахований до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, призначений на посаду водія 1 стрілецького відділення 3 стрілецького взводу стрілецької роти з відповідним записом у військовий квиток, отримав грошове та матеріальне забезпечення, що виключає протиправність дій військової частини в даних правовідносинах. Також представник відповідача-2 вказав і на те, що позивач станом на 19.02.2025 здобував першу вищу освіту на денній формі навчання і відповідно до ч.1 ст.23 Закону №3543-ХІІ відноситься до категорії військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, але належним чином своїм правом не скористався, відповідних підтверджуючих визначені обставини документів не надав, відповідно, у відповідача-1 не було належних підстав для задоволення вимог позивача на той час. На переконання представника відповідача-2, не вчинивши жодних, направлених на визнання свого правового статусу станом на 19.02.2025, позивач самовільно залишив місце несення служби чим вчинив злочин, передбачений ч.5 ст.407 КК України.
Також, на виконання вимог вищенаведеної ухвали суду 26.03.2025р. відповідачем-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) 22.04.2025р. через систему «Електронний суд» подано відзив на позов, у якому останній просив у задоволенні позову відмовити у повному обсязі посилаючись на те, що позивач перебував на військовому обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 , 12.04.2025 пройшов медичний огляд та був визнаний придатним до військової служби (довідка ВЛК №15/2985 від 16.04.2024), 19.02.2025р. позивач самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_2 , зазначивши під час реєстрації в електронній черзі МОУ метою відвідування «оформлення військово-облікових документів». Під час спілкування уповноважених осіб з позивачем було встановлено, що позивач підлягає призову на військову службу під час загальної мобілізації, тому за наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 19.02.2025 №88-М позивач 19.02.2025р. призваний на військову службу за мобілізацією та відправлений у складі команди до військової частини НОМЕР_1 у зв`язку з чим його було знято з військового обліку в ІНФОРМАЦІЯ_7 . Щодо тверджень позивача про те, що ІНФОРМАЦІЯ_4 не взяв до уваги факт його навчання у вищому навчальному закладі за денною формою навчання, у зв`язку із чим він відноситься до категорії військовозобов`язаних, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, то представник відповідача-1 вказав на те, що довідку про здобуття освіти сформовано 20.02.2025 о 9 год. 06 хвилин, тобто, після призову на військову службу позивача, який на час її формування був не військовозобов`язаним, а вже військовослужбовцем. Оскільки довідку сформовано 20.02.2025, то у відповідача-1 виникають сумніви щодо правдивості тверджень позивача, що метою його відвідування ІНФОРМАЦІЯ_2 було отримання відстрочки, зазначив, що до часу призову на військову службу під час мобілізації позивач не переймався питанням оформлення відстрочки від призову на військову службу, з`ясуванням відомостей відносно нього, що містяться у ЄДЕБО. Також представник відповідача-1 зауважив, що у постанові від 11.04.2024 у справі №520/7954/22 Верховний Суд звертав увагу на те, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом (зокрема, ІНФОРМАЦІЯ_4 ). При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця. Окрім того, відповідач-1 зазначив, що позивач визначив спосіб захисту свого права, зокрема, шляхом визнання протиправним та скасування наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_4 від 16.02.2025 №82-М про призов на військову службу відповідно до поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані та направлені до в/ч НОМЕР_2 , тобто, шляхом визнання протиправним та скасування індивідуального акту, оспорюваний наказ є правовим актом ненормативного характеру (індивідуальної дії) згідно п.5 рішення Конституційного Суду України від 22.04.2008 №9-рп/2008, стосуються окремих осіб, розраховані на персональне (індивідуальне) застосування і після реалізації вичерпують свою дію. Тому, на переконання представника відповідача-1 скасування наказу про призов на військову службу та наказів щодо проходження військової служби, не є підставою для звільнення військовослужбовця з військової служби за призовом під час мобілізації у період дії воєнного стану, підстави звільнення з військової служби визначені п.2 ч.4 ст.26 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», наказ про призов та наказ про призначення до військової частини вже реалізовані, а тому їх скасування без прийняття відповідного рішення про звільнення з військової служби не відновить початковий стан позивача. За викладеного, відповідач-1 вважає, що під час призову позивача на військову службу під час загальної мобілізації в особливий період ІНФОРМАЦІЯ_4 діяв у межах повноважень та у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України. 12.05.2025р. подав пояснення за №34/6/2284, у яких послався на ті ж самі обставини, що наведені і у відзиві на позов, додатково зазначив, що позивач зарахований на навчання 09.09.2022, тобто, був здобувачем освіти за денною формою навчання більш як за два роки до призову на військову службу за мобілізацією та на час призову на військову службу із заявою про надання відстрочки жодного разу не звертався, хоча мав змогу це зробити ще у травні 2024 року.
У подальшому, за клопотанням позивача про зупинення провадження у даній справі, ухвалою суду 18.04.2025р. провадження у даній справі було зупинено до набрання законної сили рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду у справі №160/7621/25 на підставі п.3 ч.1 ст.236 Кодексу адміністративного судочинства України.
Ухвалою суду від 10.12.2025р. провадження у даній справі було поновлено на підставі ч.1 ст.237 наведеного Кодексу.
Також у відзиві на позов представник відповідача-1 просив визнати поважною причину пропуску строку подання відзиву на позов та поновити його.
В свою чергу, у відповіді на відзив відповідача-1 від 23.04.2025р. представник позивача заявив клопотання та просив відмовити відповідачу-1 у поновленні строку на подання відзиву, не приймати його до уваги посилаючись на те, що такий строк відповідачем-1 пропущений без поважних причин.
Розглянувши, висловлене представником відповідача-1 у відзиві на позов,клопотання про визнання поважною причину пропуску строку подання відзиву та його поновлення, враховуючи клопотання представника позивача про відмову відповідачеві-1 у поновленні строку для подання відзиву, вивчивши докази, додані до зазначених клопотань на підтвердження поважності причин пропуску процесуального строку на подання відзиву на позов, встановленого ухвалою суду від 26.03.2025р., суд вважає, що згадане клопотання відповідача-1 задоволенню не підлягає, з огляду на наступне.
У відповідності до вимог ч.1 ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що суд за заявою учасника справи поновлює пропущений процесуальний строк, встановлений законом, якщо визнає причини його пропуску поважними, крім випадків, коли цим Кодексом встановлено неможливість такого поновлення.
Якщо інше не встановлено законом, заява про поновлення процесуального строку розглядається судом, у якому належить вчинити процесуальну дію, стосовно якої порушено строк – ч.3 ст.121 наведеного Кодексу.
Так, ухвалою суду від 26.03.2025р. було зобов`язано відповідача-1 надати відзив на позов та докази в обгрунтування відзиву на позов з дотриманням вимог ст.ст.162,261 Кодексу адміністративного судочинства України протягом 15 календарних днів після отримання цієї ухвали суду.
Згадана ухвала суду була отримана ІНФОРМАЦІЯ_6 (відповідачем-1) через систему «Електронний суд» у її електронному кабінеті 27.03.2025р. (у робочий час) про що свідчить Довідка про доставку електронного листа до його електронного кабінету, наявна у справі.
Відтак, відповідач-1 мав обов`язок подати відзив на позов у даній справі до суду у строк з 28.03.2025р. по 14.04.2025 року включно.
Із матеріалів справи судом було встановлено, що відповідачем-1 відзив на позов було подано через систему «Електронний суд» 22.04.2025р., тобто, поза межами вищенаведеного процесуального строку.
Разом з тим, висловлюючи у відзиві на позов клопотання про визнання причин пропуску строку на подання відзиву на позов поважними та його поновлення, відповідач-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) не навів у ньому жодних обставин та не надав доказів, які б свідчили про наявність таких поважних причин пропуску цього строку.
А відтак, за відсутності у клопотанні відповідача-1, висловленому у відзиві на позов, обставин та доказів, які підтверджують та свідчать про поважність причин пропуску строку на подання відзиву на позов, суд вважає, що за таких обставин, причини пропуску строку на подання відзиву на позов не можуть бути визнані судом поважними, а відповідно, і поновленими, у зв`язку із чим у задоволенні згаданого клопотання відповідачеві-1 слід відмовити.
В той же час, з метою об`єктивного та всебічного розгляду даної справи та враховуючи те, що через велику завантаженість суду позовами військовослужбовців станом на 22.04.2025р. (день подання відзиву на позов) розгляд даної справи не завершено, наявність у державі введеного воєнного стану через збройну агресію рф проти України, участь ІНФОРМАЦІЯ_4 у заходах з обліку військовослужбовців, перевірки документів на надання відстрочок від призову на військову службу під час мобілізації громадянам, проведення мобілізаційних заходів, що є загальновідомим фактом, який не підлягає окремому підтвердженню, тому суд приходить до висновку, що ці обставини слід визнати поважними причинами пропуску відповідачем-1 процесуального строку на подання відзиву на позов, встановленого законом і ухвалою суду та поновити цей процесуальний строк з урахуванням вимог ст.121 Кодексу адміністративного судочинства України.
Згідно ч.5 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд розглядає справу в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
У відповідності до вимог ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України суд розглядає справи за правилами спрощеного позовного провадження протягом розумного строку, але не більше шістдесяти днів із дня відкриття провадження у справі.
Ухвалою суду від 30.01.2026р. у зв`язку із великим навантаженням, що позбавило суд можливості розглянути дану справу у строки, встановлені ст. 258 Кодексу адміністративного судочинства України, розгляд даної справи було продовжено на підставі ст.121 КАС України до 30.01.2026р.
Враховуючи викладене, дана справа вирішується 30.01.2026р., тобто у межах строку, визначеного ст.258 Кодексу адміністративного судочинства України.
У відповідності до вимог ч.8 ст.262 Кодексу адміністративного судочинства України при розгляді справи за правилами спрощеного позовного провадження суд досліджує докази і письмові пояснення, викладені у заявах по суті справи.
Із наявних в матеріалах справи копій документів, судом встановлені наступні обставини у даній справі.
Громадянин України ОСОБА_1 ІНФОРМАЦІЯ_8 , з метою оформлення військово-облікового документу (далі – ВОД) у ІНФОРМАЦІЯ_7 , зареєструвався у електронну чергу Міністерства оборони України за номером НОМЕР_3 (номер черги 63) на 11.00 год. 19.02.2025р., про що свідчить інформація із доданого до позову скрін з мобільного телефону позивача.
Як зазначив позивач у позові, прибувши до ІНФОРМАЦІЯ_9 були надані документи, що підтверджують факт його навчання на денній формі у Придніпровській державній академії фізичної культури і спорту.
Відповідно до копії довідки з ЄДЕБО від 02.08.2024 за №171470, позивач з 12.09.2022 по теперішній час здобуває освіту в Придніпровській державній академії фізичної культури і спорту на денній формі навчання. Дата завершення здобуття освіти – 30.06.2026.
За відомостями, які містилися у згаданій вище довідці ЄДЕБО було зазначено, що позивач отримав наступні документи про освіту, а саме:
- свідоцтво про базову загальну середню освіту від 18.06.2010, закінчивши Комунальний заклад освіти Жовтоводську середню загальноосвітню з профільними класами школу №8;
- атестат про повну загальну середню освіту від 30.06.2012, закінчивши Жовтоводський промисловий коледж Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара;
- диплом молодшого спеціаліста від 30.06.2014, закінчивши Жовтоводський промисловий коледж Дніпропетровського національного університету імені Олеся Гончара.
Тобто, станом на 19.02.2025р. (звернення позивача до ІНФОРМАЦІЯ_4 ) позивач здобував першу вищу освіту на денній формі навчання.
Незважаючи на наявність у позивача при собі вказаних документів про те, що позивач є студентом денної форми навчання у згаданому вищому навчальному закладі, ігноруючи вказану інформацію, працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 , 19.02.2025р. (фактично протягом одного дня, без вручення ВОД, без вручення повістки про призов та направлення до військової частини, без вручення примірника поіменного списку, без вручення довідки ВЛК та інших документів перелічених у п.99 Порядку №560, без доставлення позивача до військової частини) було проведено призов позивача на військову службу під час загальної мобілізації, про що начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_2 був виданий відповідний наказ за №88-М, копія якого наявна у справі.
Далі, як зазначив позивач у позові, увечері працівники ІНФОРМАЦІЯ_2 повезли його в невідомому напрямку, доставили до лісосмуги поблизу смт. Підгороднє, де після заповнення анкет, сіли до автомобіля та поїхали у невідомому напряму без позивача, а останній, в свою чергу, повернувся додому за адресою: АДРЕСА_1 після чого звернувся за допомогою до адвоката.
Наведені події мали місце 19.02.2025р., зазначені у позові позивачем, відповідачем-1 жодними іншими доказами не спростовані всупереч вимогам ч.2 ст.77 КАС України.
Надалі, згідно з наказом командира в/ч НОМЕР_1 ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19.02.2025р. за №36 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 було зараховано до списків особового складу військової частини та на всі види забезпечення, призначено на посаду водія 1-го стрілецького відділення 3-го стрілецького взводу стрілецької роти (резервної), що підтверджується змістом копії відповідного Витягу з наказу, наявного у справі.
В той же час, 21.02.2025р. наказом командира в/ч НОМЕР_1 за №38 (по стройовій частині) солдата ОСОБА_1 було виключено з усіх видів забезпечення як такого, що самовільно залишив місце служби та безпідставно відсутній з 20.02.2025 про що свідчить зміст копії Витягу з цього наказу.
Тобто, із наведених описаних судом обставин слідує, що, у даному випадку, з боку посадових осіб відповідача-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) стосовно прав та інтересів позивача мала місце примусова мобілізація (без перевірки відповідачем-1 даних щодо наявності у позивача права на відстрочки як студента денної форми навчання, без вручення повісток, фактично протягом однієї доби, з утриманням позивача у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_2 , зі спробою подальшого переміщення позивача до в/ч НОМЕР_1 ), яка у народі отримала свою назву « ІНФОРМАЦІЯ_10 ».
Позивач, вважаючи вищенаведену мобілізацію, оформленою вищенаведеними наказами від 19.02.2025р. №88-М, №36 та від 21.02.2025р. №38 незаконною та протиправною, вчиненою з порушенням процедури, встановленої чинним законодавством України, звернувся з даним позовом до суду за захистом своїх прав. 
Дослідивши матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази у сукупності з нормами чинного законодавства України, суд приходить до висновку про наявність обґрунтованих правових підстав для задоволення позовних вимог позивача, виходячи з наступного. 
Статтею 65 Конституції України визначено, що захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Приписами п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України визначено, що Президент України приймає відповідно до закону рішення про загальну або часткову мобілізацію та введення воєнного стану в Україні або в окремих її місцевостях у разі загрози нападу, небезпеки державній незалежності України.
Указом Президента України від 24.02.2022 № 64/2022 "Про введення воєнного стану в Україні" у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до п. 20 ч. 1 ст. 106 Конституції України, Закону України "Про правовий режим воєнного стану" в Україні введено воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24.02.2022, який неодноразово продовжувався та діє станом на теперішній час.
Відповідно до Указу Президента України від 24.02.2022р. № 69/2022 "Про загальну мобілізацію" постановлено оголосити та провести загальну мобілізацію.
На момент розгляду вказаної адміністративної справи правовий режим воєнного стану в Україні продовжено та не скасовано, а відповідно, під час розгляду даної справи застосуванню підлягає законодавство, що регулює порядок призову на військову службу по мобілізації в умовах воєнного стану.
Правові основи мобілізаційної підготовки та мобілізації в Україні, засади організації цієї роботи, повноваження органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, а також обов`язки підприємств, установ і організацій незалежно від форми власності, повноваження і відповідальність посадових осіб та обов`язки громадян щодо здійснення мобілізаційних заходів встановлює Закон України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» від 21.10.1993 № 3543-XII (в редакції станом на час виникнення спірних правовідносин).
Відповідно до ст.1 Закону № 3543-XII, мобілізація - комплекс заходів, здійснюваних з метою планомірного переведення національної економіки, діяльності органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, підприємств, установ і організацій на функціонування в умовах особливого періоду, а Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту - на організацію і штати воєнного часу. Мобілізація може бути загальною або частковою та проводиться відкрито чи приховано.
Згідно приписів ч. 2 ст. 4 Закону № 3543-XII, загальна мобілізація проводиться одночасно на всій території України і стосується національної економіки, органів державної влади, інших державних органів, органів місцевого самоврядування, Збройних Сил України, інших військових формувань, Оперативно-рятувальної служби цивільного захисту, підприємств, установ і організацій.
Досліджуючи питання дотримання ІНФОРМАЦІЯ_6 (відповідачем-1) процедури призову на військову службу під час мобілізації (що є підставами даного позову) у контексті, у тому числі, і забезпечення права військовозобов`язаних на подання ними заяв про відстрочку від такого призову, за наявності у останніх таких підстав, суд зазначає про наступне.
Статтею 23 Закону № 3543-ХІІ встановлено вичерпний перелік осіб, яким надається відстрочка від призову на військову службу під час мобілізації та перелік осіб, які не підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Так, відповідно до абзацу 1 частини 3 статті 23 Закону № 3543-ХІІ, не підлягають призову на військову службу під час мобілізації військовозобов`язані: зокрема, здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній частиною другою статті 10 Закону України "Про освіту", а також докторанти та особи, зараховані на навчання до інтернатури.
Відповідно до ч.7 ст. 23 Закону №3543-ХІІ, перевірка підстав щодо надання військовозобов`язаним відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації та її оформлення здійснюється територіальними центрами комплектування та соціальної підтримки.
Постановою Кабінету Міністрів України №560 від 16.05.2024 затверджено Порядок проведення призову громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період, який серед іншого визначає процедуру надання військовозобов`язаним та резервістам відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та її оформлення (Порядок №560).
Відповідно до п. 56 Порядку №560, відстрочка від призову на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період надається військовозобов`язаним з підстав, визначених статтею 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію».
Згідно з п. 58 Порядку №560, за наявності підстав для одержання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період військовозобов`язані (крім заброньованих та посадових (службових) осіб, зазначених у підпунктах 16-23 пункту 1 додатка 5) особисто подають на ім`я голови комісії районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки або його відділу (військовозобов`язані СБУ чи розвідувальних органів - голові Комісії в Центральному управлінні або регіональному органі СБУ чи відповідному розвідувальному органі) за місцем перебування на військовому обліку заяву за формою згідно з додатком 4, до якої додаються документи, що підтверджують право на відстрочку, або копії таких документів, засвідчені в установленому порядку, зазначені у переліку згідно з додатком 5.
За правилами пункту 60 Порядку №560, комісія вивчає отримані заяву та підтвердні документи, оцінює законність підстав для надання відстрочки, за потреби готує запити до відповідних органів державної влади, інших державних органів для отримання інформації, що підтверджує право заявника на відстрочку, або використовує інформацію з публічних електронних реєстрів.
Комісія зобов`язана розглянути отримані заяву та документи, що підтверджують право на відстрочку, протягом семи календарних днів з дати надходження, але не пізніше ніж протягом дня, наступного за днем отримання інформації на запити до органів державної влади, інших державних органів.
На підставі розгляду отриманих документів комісія ухвалює рішення про надання або відмову у наданні відстрочки. Рішення комісії оформляється протоколом.
Про прийняте комісією рішення повідомляється засобами телефонного, електронного зв`язку або поштою заявнику не пізніше ніж на наступний день після ухвалення такого рішення.
У разі позитивного рішення військовозобов`язаному надається довідка із зазначенням строку відстрочки за формою, визначеною у додатку 6.
У разі відмови у наданні відстрочки військовозобов`язаному повідомляють письмово із зазначенням причин відмови за формою, визначеною у додатку 7. Таке рішення може бути оскаржене у судовому порядку.
До ухвалення комісією рішення військовозобов`язаний не підлягає призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період.
Відповідно до п.62 Порядку №560, здобувачі професійної (професійно-технічної), фахової передвищої та вищої освіти, які навчаються за денною або дуальною формою здобуття освіти і здобувають рівень освіти, що є вищим за раніше здобутий рівень освіти у послідовності, визначеній ч.2 ст.10 Закону України «Про освіту», а також докторанти для отримання відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період подають до районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки довідку про здобувача освіти, сформовану в ЄДЕБО, за формою згідно з додатком 9.
Верховним Судом у постанові від 11.04.2024 у справі №520/7954/22 зазначено, що право на відстрочку від призову на військову службу повинно бути реалізоване військовозобов`язаним шляхом вчинення ним активних дій та оформлення його у відповідний спосіб уповноваженим органом, зокрема, районним територіальним центром комплектування та соціальної підтримки. При цьому реалізація такого права може бути здійснена лише до моменту набуття ним статусу військовослужбовця.
Отже, право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації кореспондується з необхідністю військовозобов`язаного оформити (реалізувати) таке право через уповноважений орган, зокрема, районний територіальний центр комплектування та соціальної підтримки.
В свою чергу, районні ТЦК та СП мають обов`язок, а саме: 1) забезпечити військовозобов`язаному умови та надати можливість скористатися своїм правом щодо подання документів на відстрочку; 2) прийняти таку заяву та розглянути її, під час розгляду якої перевірити у нього наявність/відсутність права та/або підстав щодо надання йому відстрочки від призову на військову службу; 3) прийняти рішення про відмову у наданні відстрочки чи/або оформити відстрочку від призову за встановленою вище процедурою.
Аналізуючи наведені вище приписи, слід зробити висновок, що не лише у військовозобов`язаного громадянина є обов`язок щодо повідомлення органів ТЦК про наявність підстав для відстрочки, а й органи ТЦК зобов`язані перевіряти та володіти інформацією щодо статусу особи з метою недопущення протиправних дій щодо особи.
Тому, у даних спірних правовідносинах, враховуючи те, що позивач з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 самостійно, при цьому, записавшись у електронну чергу, з метою отримання ВОД та подальшого оформлення відстрочки, про що позивачем було повідомлено працівників ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) мав обов`язок забезпечити позивачеві умови, щоб останній міг скористатися правом на таку відстрочку та вжити заходів щодо надання допомоги у написанні ним відповідної заяви, прийняти та розглянути її, при розгляді якої виконати свої повноваження, зокрема, і перевірити наявність/відсутність у позивача права на відстрочку від призову за мобілізацією, за результатами розгляду якої прийняти рішення у спосіб, визначений згаданими вище приписами. 
У разі виявлення розбіжностей/недоліків або недостатності поданих документів, працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 мали дати можливість військовослужбовцю усунути такі недоліки (зібрати такі документи) та надати певний час для цього, вручити йому повістку, складену посадовими особами відповідача-1 для уточнення даних у порядку, визначеному п.27 та п.34 Порядку №560.
Окрім того, суд зазначає, що у повістці відповідачем-1 мало бути зазначено строк у який слід з`явитися до ІНФОРМАЦІЯ_4 у урахуванням того, що день явки за викликом резервіста або військовозобов`язаного з населеного пункту, що є адміністративним центром області, визначається протягом семи діб – пункт 34 Порядку №560.
Так, як встановлено судом із матеріалів справи та не спростовано відповідачем-1, позивач 19.02.2025р. з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_2 з метою оформлення ВОД та відстрочки від призову на військову службу під час мобілізації як студент, який здобуває вищу освіту у вищому навчальному закладі – Придніпровській академії фізичної культури і спорту (ступінь бакалавра), денної форми навчання.
При собі позивач мав Довідку ЄДЕБО №17140 від 02.08.2024р. студента денної форми навчання, яка містила відповідні відомості, а також дату початку навчання – 12.09.2022, дату завершення навчання – 30.06.2026 станом на 19.02.2025р. (на дату призову на військову службу).
Окрім того, дана Довідка ЄДЕБО щодо послідовності отримання позивачем освіти містила позначку «Ні, порушує».
Разом з тим, вказана позначка «Ні, порушує» не відповідала інформації, яка була зазначена нижче у даній Довідці та свідчила про те, що позивач раніше диплома ступеню бакалавра не отримував (такі дані у ній відсутні), а відтак, позивач не порушував станом на 02.08.2024р. послідовності отримання зазначеної освіти.
За викладених обставин, та незважаючи на те, що позначка у довідці ЄДЕБО від 02.08.2024р. містила відомості щодо послідовності отримання освіти – «Ні, порушує» з 12.09.2022 позивач здобував вищу освіту у вищому навчальному закладі - Придніпровській академії фізичної культури і спорту (ступінь бакалавра), денної форми навчання, суд приходить до висновку, що позивач, при цьому, не втратив статусу студента денної форми навчання станом на 19.02.2025р.
А згадані вище недоліки у оформленні Довідки ЄДЕБО від 02.08.2024р. мали були приведені у відповідність шляхом надання позивачеві відповідного часу для вчинення відповідних дій з його боку, з урахуванням того, що останній не був фахівцем в галузі права, та у даному випадку, мав легітимні правові очікування на допомогу з боку посадових осіб відповідача-1 у цьому питанні.
Тобто, відповідач-1 мав оформити та вручити позивачеві повістку для уточнення вказаних персональних даних із зазначенням часу явки необхідної для усунення цих недоліків, що відповідало б вищенаведеній процедурі (п.27, п.34 Порядку №560) відповідача-1.
Разом з тим, вказаних дій по відношенню до позивача посадовими особами відповідача-1 вчинено не було (таких доказів відповідачем-1 суду не надано).
А навпаки, посадові особи відповідача-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ) фактично позбавили права позивача на отримання ВОД (відстрочка без його отримання не надається), позбавили позивача права на подання заяви на відстрочку за наявності згаданої вище Довідки ЄДЕБО від 02.08.2024р. при собі у позивача під час перебування у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 19.02.2025, що не спростовано відповідачем-1 жодними доказами у розумінні ч.2 ст.77 КАС України за якою обов`язок правомірності своїх дій покладається на суб`єкта владних повноважень, яким у даному випадку є відповідач-1.
Таким чином, із аналізу встановлених вище обставин та аналізу процедури призову на військову службу під час мобілізації, встановленої Порядком №560 у їх сукупності, враховуючи те, що позивач був студентом денної форми навчання Придніпровської академії фізичної культури і спорту та незважаючи на недоліки у оформленні Довідки ЄДБЕО від 02.08.2024р. щодо послідовності здобуття освіти, на момент призову позивача на військову службу -19.02.2025р. статусу студента він не втратив, що у подальшому було підтверджено і постановою Третього апеляційного адміністративного суду від 05.11.2025р. у справі №160/7621/25, яке набрало законної сили 05.11.2025р., суд приходить до висновку, що ІНФОРМАЦІЯ_6 здійснено призов позивача на військову службу під час мобілізації 19.02.2025р. за оспорюваним наказом №88-М з порушенням вимог абз.1 ч.3 ст.23 Закону №3543-ХІІ та п.п.56,58,60,62 Порядку №560.
Що стосується дотримання відповідачем-1 процедури вручення позивачеві повістки про призов на військову службу та направлення до військової частини, вручення примірника поіменного списку, висновку ВЛК та інших документів, перелічених у п.99 Порядку №560 (є підставами даного позову), суд зазначає про таке.
Призов громадян на військову службу під час мобілізації, на особливий період здійснюють, зокрема, військовозобов`язаних та резервістів (крім резервістів, які уклали контракти на проходження служби у військовому резерві) - районні (міські) територіальні центри комплектування та соціальної підтримки – п.81 Порядку №560.
Згідно до п.82 згаданого Порядку №560 передбачено, що наказ про призов військовозобов`язаних та резервістів на військову службу під час мобілізації, на особливий період видається, зокрема, керівником районного (міського) територіального центру комплектування та соціальної підтримки - в день відправлення військової команди до військової частини (установи).
На кожного резервіста та військовозобов`язаного, який призивається на військову службу під час мобілізації, на особливий період, оформляється (заповнюється):
- військово-обліковий документ;
- обліково-послужна картка (для рядового та сержантського складу);
- послужна картка (для офіцерів запасу);
- особова справа (для офіцерів запасу або осіб, що раніше проходили військову службу за контрактом);
- довідка з висновком військово-лікарської комісії про придатність до військової служби за станом здоров`я – пункт 85 Порядку №560.
За приписами п.88 Порядку №560 передбачено, що на основі результатів проведення медичного огляду та професійно-психологічного відбору резервістам та військовозобов`язаним, які підлягають призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, зокрема, у територіальному центрі комплектування та соціальної підтримки, під особистий підпис вручається повістка щодо призову на військову службу під час мобілізації та відправлення до місць проходження військової служби.
У разі індивідуального відправлення резервіста або військовозобов`язаного до військової частини (установи) або (обласного) збірного пункту йому на руки видається перший та другий примірники поіменного списку, військово-обліковий документ, обліково-послужна картка (особова справа), довідка з висновком військово-лікарської комісії про придатність до військової служби за станом здоров`я – пункт 99 Порядку №560.
Разом з тим, у ході судового розгляду даної справи, доказів оформлення відповідачем-1 стосовно позивача наведених вище документів, а також і вручення їх під особистий підпис позивачеві під час індивідуального відправлення його до військової частини НОМЕР_1 судом не встановлено, а відповідачем-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) судом не надано.
У межах розгляду даної справи судом було вжито заходів для з`ясування згаданих вище обставин та вказані вище докази були витребувані у відповідача-1 ухвалою суду від 26.03.2025р.
Однак, відповідачем-1 при наданні відзиву на позов вимоги вказаної ухвали суду від 26.03.2025р. були проігноровані та жодних доказів, які б підтверджували оформлення позивачеві ВОД, надання можливості скористатися правом на відстрочку від призову, а також вручення повістки про призов на військову службу, що передбачено п.88 Порядку №560 та вручення під особистий підпис документів, перелічених у п.99 Порядку №560, відповідачем-1 суду не надано, причин не надання їх суду у відзиві на позов не пояснено.
Відтак, враховуючи встановлені вище обставини та аналізуючи приписи вищенаведеного чинного законодавства у їх сукупності, суд приходить до висновку, що стосовно прав та інтересів позивача під час призову його на військову службу за оспорюваним наказом від 19.02.2025р. №88-М ІНФОРМАЦІЯ_6 (відповідачем-1) було порушено і процедуру призову на військову службу під час мобілізації, встановлену п.88, п.99 Порядку №560, а відтак, прийнятий з порушенням процедури акт індивідуальної дії, який вплинув на права та інтереси особи, має бути визнаний протиправним.
За таких обставин, згаданий вище оспорюваний наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 №88-М від 19.02.2025р. в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації підлягає визнанню судом протиправним та скасуванню.
При цьому, у даному контексті дотримання суб`єктом владних повноважень, процедури призову на військову службу під час мобілізації в особливий період, впровадженої Державою, Суд зазначає, що державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх обов`язків. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка рішень органу влади повинна бути чіткою і зрозумілою, як і можливі наслідки таких дій. Особа не повинна відповідати за помилки, вчинені органом держави.
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 11.05.2023 року у справі № 640/22934/20.
Відповідно до рішення Європейського суду з прав людини від 20.10.2011 у справі «Рисовський проти України» (заява № 29979/04) дії суб`єкта владних повноважень щодо втручання або обмеження прав людини повинні бути обґрунтованими, законними, необхідними, а втручання пропорційним. Дискреційність повноважень органу влади повинна бути зведена до мінімуму, а логіка вирішення органу влади повинна бути чіткою та зрозумілою, як і можливі наслідки.
Європейський суд з прав людини також підкреслює особливу важливість принципу «належного урядування». Цей принцип передбачає, що у разі, коли йдеться про питання загального інтересу, зокрема, якщо справа впливає на такі основоположні права людини, як майнові права, державні органи повинні діяти вчасно та в належний і якомога послідовніший спосіб. Зокрема, на державні органи покладено обов`язок запровадити внутрішні процедури, які посилять прозорість і ясність їхніх дій, мінімізують ризик помилок і сприятимуть юридичній визначеності у цивільних правовідносинах, які зачіпають майнові інтереси.
Принцип «належного урядування», як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість. Будь-яка інша позиція була б рівнозначною, inter alia, санкціонуванню неналежного розподілу обмежених державних ресурсів, що саме по собі суперечило б загальним інтересам. З іншого боку, потреба виправити минулу «помилку» не повинна непропорційним чином втручатися в нове право, набуте особою, яка покладалася на легітимність добросовісних дій державного органу. 
Іншими словами, державні органи, які не впроваджують або не дотримуються своїх власних процедур, не повинні мати можливість отримувати вигоду від своїх протиправних дій або уникати виконання своїх. Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються.
Таким чином, в силу положень абз.1 ч.3 ст.23 Закону №3543-ХІІ, п.56, п.58, п.60, 62 Порядку №560 позивач набув права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізація як студент денної форми навчання, що було підтверджено даними Довідки ЄДБЕО від 02.08.2024р., які відповідач-1 станом на 19.02.2025р. безпідставно не перевірив, хоча мав можливість і засоби ці факти встановити і перевірити, а також надати їм правову оцінку при розгляді відповідної заяви позивача, та, позбавивши позивача права на подання такої заяви 19.02.2025р. у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , відповідач-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) допустив порушення права позивача на відстрочку. Відповідач-1 здійснив мобілізацію позивача всупереч цієї обставини. Докази обґрунтованості, пропорційності, справедливості, правомірності таких дій відсутні. 
При цьому, суд звертає увагу учасників справи, що позивач, сподіваючись на те, що посадові особи ІНФОРМАЦІЯ_4 мають діяти виключно з дотриманням вимог закону, самостійно з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 , сподіваючись на їх допомогу у даному питанні, що свідчить про те, що позивач вжив залежних від нього заходів, направлених на оформлення свого правового статусу.
У даному контексті суд також звертає увагу суб`єктів владних повноважень у цих правовідносинах, що відповідачем-1 призов на військову службу під час мобілізації проведений у спосіб, встановлений судом вище, тобто, з порушенням процедури, встановленої Порядком №560 стосовно позивача, який перебував у статусі студента, що здобуває вищу освіту на денній формі навчання всупереч абз.1 ч.3 ст.23 Закону №3543-ХІІ, підриває довіру громадян до авторитету військових формувань та не може сприяти підвищенню ефективності проведення мобілізаційних заходів, а навпаки, такі дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_2 тільки шкодять їм.
Відтак, оспорюване рішення відповідача-1 не відповідає принципу «належного урядування», який, як правило, не повинен перешкоджати державним органам виправляти випадкові помилки, навіть ті, причиною яких є їхня власна недбалість (див. зазначене вище рішення у справі «Москаль проти Польщі» (Moskal v. Poland), пункт 73). В даній справі виключно суд є тим органом влади, який здатен реально забезпечити виправлення помилки, допущеної відповідачем-1.
Ризик будь-якої помилки державного органу повинен покладатися на саму державу, а помилки не можуть виправлятися за рахунок осіб, яких вони стосуються (див., серед інших джерел, mutatis mutandis, зазначене вище рішення у справі «Пінкова та Пінк проти Чеської Республіки» (Pincova and Pinc v. The Czech Republic), пункт 58, а також рішення у справі «Ґаші проти Хорватії» (Gashi v. Croatia), заява № 32457/05, пункт 40, від 13 грудня 2007 року, та у справі «Трґо проти Хорватії» (Trgo v. Croatia), заява № 35298/04, пункт 67, від 11 червня 2009 року, також рішення у справі «Рисовський проти України» (Rysovskyy v. Ukraine) від 20 жовтня 2011 року, заява № 29979/04, пункт 71).
Тобто, позивач не повинен зазнати негативних наслідків у вигляді фактичного його призову на військову службу за оспорюваним наказом відповідача-1 у період наявності у нього права на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації як студента денної форми навчання у вищому навчальному закладі, що зумовлено ігноруванням відповідачем-1 цих обставин.
Хоча національний суд має певну свободу розсуду щодо вибору аргументів у тій чи іншій справі та прийняття доказів на підтвердження позицій сторін, орган влади зобов`язаний виправдати свої дії, навівши обґрунтування своїх рішень (див. рішення ЄСПЛ у справі Суомінен проти Фінляндії (Suominen v. Finland), № 37801/97, пункт 36, від 01 липня 2003 року). 
Однак в даній справі відповідачем-1 не наведено доводів, які б належним чином виправдовували призов особи на військову службу під час мобілізації, який на момент такого призову здобував вищу освіту у вищому навчальному закладі на денній формі навчання.
Держава-відповідач нестиме відповідальність за Конвенцією за порушення прав людини, спричинені діями її представників при виконанні ними своїх службових обов`язків (див., наприклад, рішення у справі Крастанов проти Болгарії (Krastanov v. Bulgaria), заява №50222/99, пункт 53, від 30 вересня 2004 року). Проте держава також нестиме відповідальність, якщо її представники перевищують межі своїх повноважень або діють всупереч інструкціям (див. рішення у справах Молдован та інші проти Румунії (№ 2) (Moldovan and Others v. Romania (no. 2), заяви №№ 41138/98 і 64320/01, пункт 94, ECHR 2005-VII (витяги), та Ірландія проти Сполученого Королівства (Ireland v. the United Kingdom), від 18 січня 1978 року, пункт 159, Series А № 25).
В даній справі йдеться про право позивача на законне поводження щодо нього, яке є складовою принципу верховенства права та втілено в принципах законності, правової визначеності, які створюють пов`язані між собою в т.ч. приватні права громадян та публічні обов`язки органів державної влади. 
В свою чергу, відповідач, діючи всупереч встановленої законодавством процедури та не зважаючи на обставини, які мали значення для правильного вирішення юридичної ситуації за участю позивача, допустив порушення прав останнього, мобілізувавши його всупереч наявного права на відстрочку як здобувача освіти у вищому навчальному закладі, денної форми навчання, яке гарантовано йому абз.1 ч.3 ст.23 Закону №3543-ХІІ та п.62 Порядку №560.
При цьому, ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №640/21435/22.
Судом констатовано, що йдеться про істотне (фундаментальне) порушення, яке напряму визначає поведінку відповідача-1 з питань призову позивача: позивач не підлягав призову в день, коли відповідач-1 такий призов здійснив, оскільки на момент призову мав право на відстрочку. Ігнорування цієї обставини відповідачем-1, незалежно від причин такого ігнорування, не може створювати негативні наслідки для позивача, який мав відстрочку від призову на військову службу саме за п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону №3543-XII, проте, такого права звернутися із відповідною заявою, з`явившись до ІНФОРМАЦІЯ_4 , позивач був позбавлений.
Отже, всі вищенаведені дії вчинені посадовими особами відповідача-1 під час процедури призову позивача на військову службу під час мобілізації, які мали місце – 19.02.2025р., є грубими порушеннями процедури її проведення, вчиненими з перевищеннями повноважень відповідача-1, ці порушення є істотними (оскільки за умови дотримання відповідачем-1 вищенаведеної процедури, наслідки незаконної мобілізації б не настали), тому прийнятий на основі таких протиправних і незаконних дій відповідача-1, акт індивідуальної дії – оспорюваний наказ №88-М від 19.02.2025р. в частині призову позивача на військову службу під час мобілізації, підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
А враховуючи те, що судом вище було встановлено та відповідачем-1 не спростовано, що позивача було мобілізовано протиправно, визнанню протиправними та скасуванню підлягають і усі правові акти, в яких втілено таку процедуру, зокрема, відповідні накази відповідача-1 та відповідача-2.
Відтак, і наказ командира військової частини НОМЕР_1 (по стройовій частині) від 19.02.2025р. №36 в частині зарахування позивача до особового складу військової частини та всіх видів забезпечення, наказ командира в/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) №38 про виключення позивача з усіх видів забезпечення, як такого, що самовільно залишив місце служби, також підлягає визнанню протиправним та скасуванню.
У відповідності до вимог ст. 73 Кодексу адміністративного судочинства України передбачено, що належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Суд не бере до розгляду докази, які не стосуються предмета доказування.
Відповідно до ст. 90 Кодексу адміністративного судочинства України встановлено, що суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Частина 2 ст. 77 Кодексу адміністративного судочинства України визначає, що в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дій чи бездіяльності покладається на відповідача.
Разом з тим, правомірність прийняття оспорюваних наказів з урахуванням встановлених судом обставин та аналізу приписів чинного законодавства, належними, достатніми та допустимими доказами представниками відповідачів-1, 2 не доведена.
Є безпідставними та необгрунтованими аргументи відповідача-1 з приводу того, що позивач самостійно прибув до ІНФОРМАЦІЯ_4 з метою оформлення ВОД (згідно реєстрації у електронній черзі МОУ) та під час спілкування уповноважених осіб з позивачем було встановлено, що позивач підлягає призову на військову службу під час мобілізації, з огляду на те, що по-перше, мета візиту до ІНФОРМАЦІЯ_4 може бути різною, та обрання мети візиту до ІНФОРМАЦІЯ_4 у електронній черзі не може свідчити про правомірність дій відповідача-1 у даних правовідносинах та свідчити про правомірність прийняття оспорюваного наказу; по-друге, у даному питанні оформленні мети візиту, посадові особи мають уникати надмірного формалізму та відмовляти у вирішенні питання з якими звертаються до них громадяни лише з тих підстав, що вони не відповідають меті візиту зазначеному у електронній черзі; по-третє, спілкування посадових осіб не є належними доказами на підтвердження перевірки у позивача права на відстрочку або її відсутність з метою проведення мобілізації у межах наданих таким особам повноважень, оскільки саме тільки «спілкування» не свідчить про те, що посадові особи виконали свої повноваження та забезпечили право громадянина на отримання ним відстрочки, у цьому контексті суд роз`яснює відповідачеві-1, що належними доказами установлення у осіб наявності права на відстрочку є сприяння посадових осіб відповідача-1 у написанні такої заяви, прийняття такої заяви та її розгляд, відмова у розгляді такої заяви, оформлена відповідним протоколом, чого у даному випадку посадові особи не зробили, а відтак, фактично самоусунулися від виконання своїх повноважень у цій частині.
Також є і не спроможними аргументи відповідача-1 з приводу того, що у нього є сумніви щодо правдивості тверджень позивача та інформації, яка містилася у Довідці ЄДЕБО, яка була сформовано 20.02.2025р. о 9 год. 06 хв. (тобто, після того, як позивач уже набув статусу військовослужбовця) та сумніви з приводу того, що позивач звертався 19.02.2025р. саме з метою отримання відстрочки, з огляду на те, що такі сумніви і мав би усунути відповідач-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_6 ) коли позивач прибув 19.02.2025р. до ІНФОРМАЦІЯ_4 та мав при собі Довідку ЄДЕБО від 02.08.2024р., яка містила ті ж самі відомості, що і вище згадана відповідачем-1 Довідка та час її формування не змінює інформації про те, що позивач станом на 19.02.2025р. (призов на військову службу за оспорюваним наказом) мав статусу студента денної форми навчання.
Отже, зазначені відповідачем-1 вище сумніви лише підтверджують факти того, що відповідач-1 не виконав своїх повноважень та не перевірив факти, які повідомляв позивач про здобуття ним вищої освіти на денній формі навчання, маючи для цього всі відповідні механізми та засоби, як державний орган, який має показувати громадянам приклад дотримання вимог законодавства, сумлінність виконання своїх повноважень, що додатково свідчить про протиправність такої бездіяльності з боку відповідача-1.
З приводу доводів представника відповідача-1 про те, що оскаржувані накази є актами одноразового застосування та внаслідок їх реалізації вичерпали свою дію, позивача було зараховано до списків особового складу військової частини, що, на його переконання, не відносить початковий стан, суд зазначає про таке.
Незважаючи на той факт, що після видання оскаржуваного наказу, такий наказ вичерпав свою дію реалізацією, позивач не позбавлений права в судовому порядку оскаржити індивідуальний акт суб`єкта владних повноважень, який безпосередньо стосується його прав та законних інтересів.
Право на оскарження індивідуального акта суб`єкта владних повноважень надано особі, щодо якої цей акт виданий або прав, свобод та інтересів якої він безпосередньо стосується. Це кореспондується з тим, що захисту адміністративним судом підлягає фактично порушене право особи в публічно-правових відносинах із суб`єктом владних повноважень при здійсненні ним визначених чинним законодавством владних управлінських функцій, а не відновлення законності та правопорядку в публічних правовідносинах.
Подібний правовий висновок висловлено Великою Палатою Верховного Суду, зокрема, у постановах від 06 жовтня 2021 року у справі №9901/26/21, від 03 листопада 2021 року у справі №9901/226/21, від 02 лютого 2022 року у справі № 9901/256/21, від 16 березня 2023 року у справі № 9901/494/21, від 06 квітня 2023 року у справі № 990/152/22, від 14 вересня 2023 року у справі №990/73/23.
Можливість оскарження актів індивідуальної дії не шкодить самій суті права на доступ до суду, оскільки ці акти можуть бути оскаржені в суді їхніми адресатами, тобто суб`єктами, для яких відповідні акти створюють права та/чи обов`язки. Тобто індивідуально-правові акти можуть бути предметом оскарження в адміністративній справі.
Отже, у разі видання суб`єктом владних повноважень, в даному випадку, начальником ІНФОРМАЦІЯ_2 наказу про призов позивача на військову службу за мобілізацією, позивач, враховуючи очевидну протиправність видання такого наказу (наявність у нього відстрочки від призову на військової служби як здобувача вищої освіти денної форми навчання), має законне право звернутись до суду з позовом про визнання протиправним та скасування наказу в частині, яка безпосередньо стосується позивача, що ним (позивачем) фактично і було зроблено у даній справі, а тому аргументи відповідача-1 щодо неможливості оскарження таких індивідуально-правових актів, які є реалізованими, є помилковими, оскільки суперечать завданню адміністративного судочинства за змістом якого адміністративні суди наділені повноваженнями здійснювати перевірку правомірності та законності їх прийняття в силу ст.2 Кодексу адміністративного судочинства України.
З урахуванням вищевикладеного, суд приходить до висновку, що такий спосіб судового захисту як визнання протиправним та скасування оскаржуваного наказу, є ефективним та належним, не призводить до порушення публічних правовідносин щодо проходження громадянами військової служби за мобілізацією, а, навпаки, дозволяє попередити в майбутньому порушення прав та законних інтересів позивача з боку районного ТЦК та СП, а тому наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 про призов на військову службу під час мобілізації від 19.02.2025 №88-М в частині призову на військову службу під час мобілізації позивача та направлення його до військової частини НОМЕР_1 є протиправним та підлягає скасуванню.
Саме у такий спосіб як визнання протиправним та скасування наказу про призов на військову службу під час мобілізації, а також і як наслідок, протиправність наказів військової частини НОМЕР_1 про зарахування позивача до особового складу військової частини є елективним та належним способом захисту та відновлення порушеного права позивача з огляду на вищенаведені правові висновки суду та Верховного Суду.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення і аргументи відповідача-2 (військової частини НОМЕР_1 ), тому відхиляються судом, з приводу того, що позивач належним чином, маючи право на відстрочку від призову як здобувач вищої освіти денної форми навчання, не скористався своїм правом, відповідних підтверджуючих документів не надав, тому у відповідача-1 не було належних підстав для задоволення вимог позивача на той час, з огляду на таке.
По-перше, відповідачеві-2 (військовій частині НОМЕР_1 ) не надано повноважень та права на захист інтересів відповідача-1 ( ІНФОРМАЦІЯ_2 ), таких доказів до відзиву на позов не надано.
По-друге, факт не надання позивачеві відповідачеві-1 підтверджуючих документів відповідачем-2 (В/Ч НОМЕР_1 ) жодними доказами не підтверджено всупереч ст.73 ч.2 ст.77 КАС України та спростовується встановленими судом вище обставинами, які свідчать про те, що працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 , повідомлення позивача про те, що він є здобувачем вищої освіти за денною формою навчання, проігнорували та позбавили позивача права подати таку заяву, з урахуванням наявності при собі у позивача Довідки ЄДЕБО від 02.08.2024р., яка містила такі відомості та ці обставини відповідачем-1 не були спростовані жодними іншими доказами.
Є неспроможними, тому відхиляються судом доводи представника відповідача-2 стосовно того, що позивач не вчинив жодних дій, направлених на визнання його статусу станом на 19.02.2025р., оскільки зазначене спростовується подіями, які свідчать про те, що позивач зареєструвався у електронну чергу щодо візиту до ІНФОРМАЦІЯ_4 на 19.02.2025р., з`явився до ІНФОРМАЦІЯ_4 самостійно з метою отримання ВОД та відстрочки, що само по собі свідчить про дотримання позивачем своїх обов`язків, як військовозобов`язаного, передбачених Порядками №1487 та №560.
Не можуть бути покладені в основу даного судового рішення доводи відповідача-2 з приводу того, що позивач самовільно залишив місце несення служби чим вчинив злочин, передбачений ч.5 ст.407 КК України, з огляду на наступне.
По-перше, посилаючись на самовільне залишення місця несення служби позивачем, в свою чергу, відповідач-2 до відзиву на позов таких доказів суду не надав, що є порушенням останнім вимог п.5 ч.2 ст.162 КАС України.
По-друге, судом вживалися заходи щодо витребування у відповідача-2 доказів прибуття позивача до військової частини особисто та докази прийняття його під особистий підпис посади, на яку його було призначено, надання копій матеріалів службового розслідування за фактом самовільного залишення військової частини позивачем згідно ухвали суду від 26.03.2025р.
Разом з тим, як відповідачем-1, так і відповідачем-2 такі вимоги суду були проігноровані, про причини не надання таких доказів у відзиві на позов представником відповідача-2 жодних причин не зазначено.
При цьому, суд звертає увагу представника відповідача-2 на приписи ст.24 Закону України «Про військовий обов`язок та військову службу», які регулюють оформлення самовільного залишення військової частини військовослужбовцем, які відповідачем-2 не дотримані, таких доказів суду не надано, а відтак, перш ніж посилатися у відзиві на позов на ці обставини, відповідач-2 мав обов`язок надати суду всі докази, які б свідчили про дотримання тим такої процедури.
Відтак, за відсутності вказаних вище витребуваних судом документів у відповідача-2, та пояснень позивача у позові про те, що його до згаданої військової частини НОМЕР_1 не доставляли працівники ІНФОРМАЦІЯ_4 , суд робить висновок про те, що і з боку посадових осіб військової частини НОМЕР_1 можливо мали місце факти вчинення фальсифікації щодо складання відповідних документів, що може бути кваліфіковано як підробка документів, та ці дії посадових осіб відповідача-2 можуть підпадати під склад кримінального правопорушення.
Наведені дії посадових осіб ІНФОРМАЦІЯ_4 щодо утримання особи у приміщенні ІНФОРМАЦІЯ_4 , перевезення в невідомому напрямку, залишення людини у лісосмузі у зимовий період, що має наслідком загрози життю і здоров`ю особи (події мали місце 19.02.2025р.), інші дії цих посадових осіб, описані у позові, можуть містити склад кримінального правопорушення, а відтак, мають бути перевірені за правилами кримінального судочинства, тому таким діям не може надаватися правова оцінка адміністративним судом при розгляді справи за правилами адміністративного судочинства України.
У даному контексті, суд звертає увагу позивача та його представника на те, що у разі вчинення стосовно прав та інтересів позивача посадовими особами ІНФОРМАЦІЯ_4 , посадовими особами військової частини НОМЕР_1 щодо зарахування його до особового складу та призначення його на посаду за відсутності факту його прибуття до згаданої військової частини (утримання у приміщенні РТЦК та СП, переміщення до в/ч НОМЕР_1 без вручення повістки про призов та інше) останній не позбавлений права та можливості звернутися до органів поліції, органів військового правопорядку з відповідними скаргами та заявами з метою перевірки зазначених ним у позові обставин, у порядку, встановленому КК України.
Всі інші аргументи представників відповідачів-1,2 уважно вивчені судом, проте, не заслуговують на увагу, оскільки вищенаведених висновків суду не спростовують.
Відповідно до ст.19 Конституції України органи державної влади та місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно до ч. 2 ст. 2 Кодексу адміністративного судочинства України, у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України; з використанням повноважень з метою, з якою це повноваження надано; обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); безсторонньо (неупереджено); добросовісно; розсудливо; з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи несправедливій дискримінації; пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; своєчасно, тобто протягом розумного строку.
З урахуванням вимог ч. 2 ст. 2 вказаного Кодексу, перевіривши правомірність прийняття відповідачами-1,2 оспорюваних наказів про призов позивача на військову службу під час мобілізації та подальше зарахування позивача до списків особового складу військової частини, а також і виключення зі всіх видів забезпечення, суд приходить до висновку, що відповідачі-1, 2 при прийнятті оскаржуваних вище наказів, діяли не у спосіб, що передбачений Конституцією та законами України, посадові особи відповідача-1 під час призову позивача на військову службу під час мобілізації допустили грубі порушення процедури відповідного призову, тобто, посадові особи відповідачів-1,2 діяли не у межах та не у спосіб наданих їх повноважень, не обґрунтовано та без врахування усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії).
Отже, судом встановлено, що при прийнятті оспорюваних наказів про призов позивача на військову службу під час мобілізації та подальшого зарахування до списків особового складу військової частини, а також і виключення зі всіх видів забезпечення. відповідачі-1,2 порушили права та інтереси позивача, які підлягають судовому захисту шляхом визнання таких оспорюваних актів індивідуальної дії протиправними та їх скасуванню, у зв`язку з чим позовні вимоги позивача у наведеній частині підлягають задоволенню.
При цьому, суд зазначає, що у даних правовідносинах, з метою повного відновлення порушених прав та інтересів позивача, слід вийти за межі позовних вимог та зобов`язати відповідача-2 (військову частину НОМЕР_1 ) прийняти рішення про виключення позивача зі списків особового складу військової частини НОМЕР_1 , з огляду на наступне.
За приписами ч.2 ст.9 згаданого Кодексу, передбачено, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, в межах позовних вимог. Суд може вийти за межі позовних вимог, якщо це необхідно для ефективного захисту прав, свобод, інтересів людини і громадянина, інших суб`єктів у сфері публічно-правових відносин від порушень з боку суб`єкта владних повноважень.
А згідно до вимог ст.245 вказаного Кодексу, встановлено, що у разі задоволення позову, суд може прийняти постанову про зобов`язання суб`єкта владних повноважень вчинити певні дії.
Окрім того, і за приписами ст.13 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод передбачено, що кожен, чиї права та свободи, визнані в цій Конвенції, було порушено, має право на ефективний засіб юридичного захисту в національному органі, навіть якщо таке порушення було вчинене особами, які здійснювали свої офіційні повноваження.
Під ефективним засобом (способом) слід розуміти такий, що призводить до потрібних результатів, дає найбільший ефект.
Відтак, ефективний спосіб захисту повинен забезпечити поновлення порушеного права та відповідати наявним обставинам.
Також слід зазначити, що за приписами ст.6 Кодексу адміністративного судочинства України суд застосовує принцип верховенства права з урахуванням судової практики Європейського Суду з прав людини.
Статтею 17 Закону України “Про виконання рішень та застосування практики Європейського Суду з прав людини” суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Суду як джерело права.
Так, Європейський Суд з прав людини у рішенні від 13.01.2011р. (остаточне) по справі “Чуйкіна проти України” констатував: “ 50. Суд нагадує, що процесуальні гарантії, викладені у статті 6 Конвенції, забезпечують кожному право звертатися до суду з позовом щодо своїх цивільних прав та обов`язків. Таким чином стаття 6 Конвенції втілює “право на суд”, в якому право на доступ до суду, тобто право ініціювати в судах провадження з цивільних питань становить один з його аспектів ( див. рішення від 21 лютого 1975 року у справі “Голдер проти Сполученого Королівства” (Golder v. The United Kingdom),п.п.28-36, Series A №18). Крім того, порушення судового провадження саме по собі не задовольняє всіх вимог пункту 1 статті 6 Конвенції. Ціль Конвенції – гарантувати права, які є практичними та ефективними, а не теоретичними або ілюзорними. Право на доступ до суду включає в себе не лише право ініціювати провадження, а й право отримати “вирішення” спору судом. Воно було б ілюзорним, якби національна правова система Договірної держави дозволяла особі подати до суду цивільний позов без гарантії того, що справу буде вирішено остаточним рішенням в судовому провадженні. Для пункту 1 статті 6 Конвенції було б неможливо детально описувати процесуальні гарантії, які надаються сторонам у судовому процесі – провадженні, яке є справедливим, публічним та швидким, не гарантувавши сторонам того, що їхні цивільні спори будуть остаточно вирішені.
Таким чином, з урахуванням наведеної правової позиції, суд приходить до висновку, що належним та ефективним способом захисту порушеного права позивача, яке призведе до відновлення права позивача є саме зобов`язання відповідача-2 (військову частину НОМЕР_1 ) виключити позивача зі списків особового складу військової частини, що забезпечить правову визначеність для учасників спірних правовідносин та ефективний захист прав позивача, а також дотримання судом гарантій остаточного вирішення спору.
Також у даному контексті, суд вважає за необхідне наголосити на тому, що в даній справі не йдеться про звільнення позивача з військової служби. Як наслідок, ані нормативно-правове регулювання, ані правові висновки Верховного Суду щодо правозастосування відповідного нормативно-правового регулювання з питань звільнення військовослужбовців з військової службі в даній справі не застосовані, оскільки є нерелевантними. В даній справі позивач потрапив до військової частини на підставі спірного наказу відповідача-1, такий наказ є протиправним, а тому не може створювати легальних правових наслідків у вигляді зміни правового статусу особи.
Вищевказане, як зазначалося уже судом вище, є втіленням в т.ч. сталої правової позиції Верховного Суду про те, що ключовим питанням при наданні оцінки процедурним порушенням, допущеним під час прийняття суб`єктом владних повноважень рішення, є співвідношення двох базових принципів права: «протиправні дії не тягнуть за собою правомірних наслідків» і, на противагу йому, принцип «формальне порушення процедури не може мати наслідком скасування правильного по суті рішення»; межею, що розділяє істотне (фундаментальне) порушення від неістотного, є встановлення такої обставини: чи могло бути іншим рішення суб`єкта владних повноважень за умови дотримання ним передбаченої законом процедури його прийняття».
Аналогічний правовий висновок міститься у постанові Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду від 12.09.2024 року у справі №640/21435/22.
Судом констатовано, що йдеться про істотне (фундаментальне) порушення, яке напряму визначає поведінку відповідача-1 з питань призову позивача: позивач не підлягав призову в день, коли відповідач-1 такий призов здійснив, оскільки мав право на відстрочку від призову на військову службу під час мобілізації, як особа, яка здобуває вищу освіту на денній формі навчання. Ігнорування цієї обставини відповідачем-1, незалежно від причин такого ігнорування, не може створювати негативні наслідки для позивача, який мав відстрочку від військової служби саме за п. 1 ч. 3 ст. 23 Закону №3543-XII, проте, відповідачем-1 був позбавлений можливості скористатися таким правом.
З цих підстав йдеться не про звільнення позивача з військової служби, а про виключення зі списків особового складу військової частини, адже позивач неправомірно був зарахований спірним наказом відповідача-2 до таких списків, оскільки такий наказ є наслідком та має похідний характер від спірного наказу відповідача-1.
Подібне за змістом правозастосування здійснено у постанові Третього апеляційного адміністративного суду від 13.03.2024 року у справі №280/5782/23, постановах Сьомого апеляційного адміністративного суду від 21.02.2024 року у справі № 600/6799/23-а та від 27.01.2025 року у справі №120/7924/24, постанові Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.03.2025 року у справі №300/5636/24, постанові Сьомого апеляційного адміністративного суду від 03.06.2025р. у справі №400/11496/24.
За вказаних обставин, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню. Суд зазначає, що задовольняє позовні вимоги за змістом, однак приводить їх у відповідність до вимог законодавства та у спосіб, що забезпечить ефективний захист прав позивача.
Таким чином, позовні вимоги позивача підлягають задоволенню повністю.
Вирішуючи питання щодо розподілу судових витрат, суд виходить із того, що відповідно до ч.1 ст. 139 Кодексу адміністративного судочинства України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа.
Аналіз вказаної норми свідчить про те, що у разі задоволення позову судом, всі судові витрати понесені позивачем відшкодовуються позивачеві за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів, суб`єктів владних повноважень.
Виходячи з наведеного та враховуючи, що суд прийшов до висновку про наявність підстав для задоволення даного адміністративного позову у повному обсязі, слід стягнути за рахунок бюджетних асигнувань відповідачів-1,2 солідарно на користь позивача судові витрати по сплаті судового збору у загальному розмірі 2906 грн. 88 коп. понесені позивачем згідно платіжної квитанції ID:0332-9896-6181-7543 від 20.03.2025р. 
Керуючись ст.ст. 2-10, 11,12, 47, 52, 72-77,94,122,132,139,193, 241-246,250,251, 257-262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -
УХВАЛИВ:
Адміністративний позов ОСОБА_1 до відповідача-1: ІНФОРМАЦІЯ_1 , до відповідача-2: Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України про визнання протиправними та скасування наказів №88-М, №36 від 19.02.2025р., №38 від 21.02.2025р. - задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 19.02.2025р. № 88-М в частині призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період та направлення відповідно до поіменного списку до військової частини НОМЕР_1 ОСОБА_1 .
Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 19.02.2025р. №36 в частині зарахування ОСОБА_1 до списків особового складу військової частини та всі види забезпечення, а також призначення на посаду та визнання таким, що приступив до виконання обов`язків.
Визнати протиправним та скасувати наказ командира Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України (по стройовій частині) від 21.02.2025р. №38 про виключення солдата ОСОБА_1 з усіх видів забезпечення, як такого, що самовільно залишив місце служби.
Зобов`язати Військову частину НОМЕР_1 Національної гвардії України ( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) виключити солдата ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) зі списків особового складу та всіх видів забезпечення військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України. 
Стягнути солідарно з бюджетних асигнувань ІНФОРМАЦІЯ_1 ( АДРЕСА_4 , ЄДРПОУ НОМЕР_6 ), Військової частини НОМЕР_1 Національної гвардії України( АДРЕСА_2 , ЄДРПОУ НОМЕР_4 ) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_3 , РНОКПП НОМЕР_5 ) – судові витрати по сплаті судового збору у розмірі 2906 грн. 88 коп. (дві тисячі дев`ятсот шість гривень 88 копійок).
Рішення суду може бути оскаржено до Третього апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня проголошення рішення, або протягом тридцяти днів з дня складання повного судового рішення відповідно до вимог ст. 295 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення суду набирає законної сили у строки, визначені статтею 255 Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя С.О. Конєва