ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 

19 грудня 2025 року
м. Київ

справа № 359/2760/23
провадження № 61-7591св24

Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: 

Сердюка В. В. (суддя-доповідач), Карпенко С. О., Фаловської І. М.,

учасники справи:
позивач -  ОСОБА_1 ;
відповідач - Товариство з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа»,

розглянув у попередньому судовому засіданні у порядку письмового провадження касаційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року у складі судді Муранової-Лесів І. В. та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 
2024 року у складі колегії суддів Гаращенка Д. Р., Олійника В. І., Сушко Л. П.,

ВСТАНОВИВ:

ОПИСОВА ЧАСТИНА
Короткий зміст позовних вимог 

У березні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до Товариства з обмеженою відповідальністю «Інтеравіа» (далі - ТОВ «Інтеравіа») про визнання протиправним та скасування наказу про призупинення дії трудових договорів та стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу.
Позовні вимоги мотивовані тим, що з 01 вересня 2014 року ОСОБА_1 працював у ТОВ «Інтеравіа» на посаді водія автотранспортних засобів групи 
з обслуговування повітряних суден спеціальною наземною технікою Дирекції 
з обслуговування повітряних суден в аеропорту Бориспіль.

24 лютого 2022 року внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації, на території України введено воєнний стан згідно з Указу Президента України 
від 24 лютого 2022 року №64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

У зв`язку з цим із 25 лютого 2022 року ОСОБА_1 вступив до складу добровольчого підрозділу Громадського формування «Сектор безпеки» і виконує свій громадський та державний обов`язок щодо захисту територіальної цілісності України.

24 березня 2022 року позивач підписав з командиром добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 контракт добровольця територіальної оборони № НОМЕР_1 .

Позивач вказував, що підписавши контракт, він добровільно взяв на себе зобов`язання, у тому числі, виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом строку дії контракту, відповідно до вимог, визначених Законом України «Про основи національного спротиву», Положенням про добровольчі формування та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють порядок діяльності добровольчих формувань територіальних громад, та цим контрактом, а також додержуватися Конституції України та законів України та нормативно-правових актів при виконанні завдань та повноважень територіальної оборони, виконувати державні та громадські обов`язки в інтересах Українського народу.

Зазначав, що згідно з частиною першою статті 119 КЗпП України на час перебування позивача у добровольчому формуванні йому гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Посилався на те, що за період із 24 лютого 2022 року до 18 липня 2022 року позивачу нараховувався і виплачувався відповідачем середній заробіток, проте з 19 липня 2022 року будь-які виплати позивачу відповідачем не здійснюються.

Наказом від 24 лютого 2022 року № 19 на підприємстві ТОВ «Інтеравіа» було оголошено простій у роботі всіх підрозділів. Наказом від 30 березня 2022 року № 20 наказ від 24 лютого 2022 року № 19 про простій скасовано.
Зміст наказу ТОВ «Інтеравіа» від 30 березня 2022 року «Про призупинення дії трудових договорів» № 20, яким підприємство з 01 квітня 2022 року та на період дії воєнного стану призупинило дію трудових договорів з працівниками на час неможливості надання їм роботи, позивачу до відома не доводився. Вважав, що текст наказу не відповідає вимогам статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Позивач зазначав, що зважаючи на скасування простою у роботі підрозділів відповідача наказом від 30 березня 2022 року, фактично ,починаючи з 01 квітня 2022 року, були відсутні підстави і для призупинення трудових договорів із працівниками.

На переконання позивача, неотримання прибутку роботодавцем не є підставою для його звільнення від необхідності сплати працівникам належних їм виплат, у тому числі середньомісячного заробітку, як це прямо передбачено вимогами закону. Оскаржуваний наказ вважав протиправним, що не відповідає вимогам законодавства та порушує права позивача, позбавляє його середнього заробітку на підставі частини першої статті 119 КЗпП України.

На підставі викладеного позивач просив суд: 
- стягнути з ТОВ «Інтеравіа» на користь ОСОБА_1 невиплачений середній заробіток за період з 19 липня 2022 року до дати прийняття рішення у справі;
- визнати протиправним та скасувати наказ ТОВ «Інтеравіа» від 30 березня 2022 року №20 «Про призупинення дії трудових договорів».

Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій

Бориспільський міськрайонний суд Київської області рішенням від 05 жовтня 
2023 року, залишеним без змін постановою Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року, відмовив ОСОБА_1 у задоволенні позову.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог суд першої інстанції керувався тим, 
що відсутність у наказі від 30 березня 2022 року № 20 відомостей, зазначених у новій редакції частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (набрала чинності 19 липня 2022 року), не може бути підставою для визнання такого наказу протиправним та його скасування. Суд першої інстанції вказав, що на момент видання наказу у Законі були відсутні відповідні вимоги зазначати: строк призупинення дії трудового договору, кількість, категорії і прізвища, ім`я, по батькові (за наявності), реєстраційний номер облікової картки платника податків або серія та номер паспорта (для фізичних осіб, які через свої релігійні переконання відмовляються від прийняття реєстраційного номера облікової картки платника податків та повідомили про це відповідний контролюючий орган і мають відмітку у паспорті) відповідних працівників, умови відновлення дії трудового договору, а також його погодження військовою адміністрацією, яка здійснює свої повноваження на відповідній території (військові адміністрації населених пунктів та районні військові адміністрації, а за їх відсутності - обласні).

Апеляційний суд погодився з рішенням суду першої інстанції про те, що оскаржуваний наказ виданий у порядку, визначеному Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» та в установленому законом порядку, до Державної служби України з питань праці не оскаржувався, а тому відсутність в оскаржуваному наказі відомостей, зазначених у новій редакції частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що набрала чинності 19 липня 2022 року, не може бути підставою для визнання такого наказу протиправним та для його скасування.

Також апеляційний суд вказав, що згідно з частиною третьою статті 119 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України) в редакції, яка діяла до 19 липня 2022 року, за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, 
у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, 
в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб-підприємців, у яких вони працювали на час призову.

Водночас 19 липня 2022 року набрав чинності Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), яким у частині третій статті 119 слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада». Відповідно з дати набрання чинності Законом № 2352-IX середній заробіток за працівниками, перелік яких визначений частиною третьою статті 119 КЗпП України, не зберігається.

Щодо стягнення середнього заробітку апеляційний суд вказав, що Міністерство економіки України є головним органом у системі центральних органів виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику, зокрема у сфері праці. У роз`ясненні Міністерства економіки України зазначено, що підставою для збереження місця роботи, посади і середнього заробітку на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб є сам факт призову або прийняття працівника на військову службу за контрактом (який підтверджується наданими власнику або уповноваженому ним органу відповідними довідками, витягами з наказів, повістки, розпорядження, витяги із наказів про включення до особового складу військової частини тощо) під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення.

Апеляційний суд вказав, що отримавши документи щодо мобілізації працівника, роботодавець зобов`язаний провести нарахування середньої заробітної плати такому працівнику за період з дня мобілізації до 18 липня 2022 року включно.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

23 травня 2024 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернувся
до Верховного Суду з касаційною скаргою на рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року у цій справі, у якій заявник, посилаючись на неправильне застосування судами попередніх інстанцій норм матеріального права та порушення норм процесуального права, просить скасувати рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року
і ухвалити нове рішення про задоволення позову.

АРГУМЕНТИ УЧАСНИКІВ СПРАВИ
Доводи особи, яка подала касаційну скаргу

У касаційній скарзі заявник посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Заявник зазначає, що підставою для подання позову слугувало те, що з 19 липня 
2022 року ТОВ «Інтеравіа» припинило виплачувати середній заробіток позивачу. Відповідач під час розгляду справи не пояснив причину відмови у виплаті середнього заробітку, враховуючи що позивач уклав контракт добровольця та мав право на отримання середнього заробітного після 19 липня 2022 року. У спірному наказі не відображено конкретні причини неможливості забезпечити працівниками умовами праці, так і причини неможливості виконання роботи працівниками; не зазначено конкретного працівника, з яким трудовий договір призупинено, що свідчить про те, що позивача вказаний наказ не стосується. 

Провадження у суді касаційної інстанції

Верховний Суд ухвалою від 23 серпня 2024 року відкрив касаційне провадження у справі за поданою касаційною скаргою.

Підставою відкриття касаційного провадження є пункт 3 частини другої статті 
389 ЦПК України.

У вересні 2024 року справа надійшла до Верховного Суду.

Доводи відзиву на касаційну скаргу 

У відзиві на касаційну скаргу ТОВ «Інтеравіа» вказує на правильність висновків судів першої та апеляційної інстанцій, просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржувані судові рішення без змін. 

Фактичні обставини справи, встановлені судами

Суди встановили, що 01 вересня 2014 року ОСОБА_1 працював 
у ТОВ «Інтеравіа» на посаді водія автотранспортних засобів групи з обслуговування повітряних суден спеціальною наземною технікою Дирекції з обслуговування повітряних суден в аеропорту Бориспіль.

Згідно з долученими Сертифікатами відповідності, які були дійсні у спірний період до 18 лютого 2023 року, ТОВ «Інтеравіа» здійснювало діяльність у Міжнародному аеропорту «Бориспіль»: обслуговування на пероні та місцях стоянок повітряних суден, забезпечення обслуговування пасажирів та багажу, наземне адміністрування в аеропорту.

24 лютого 2022 року внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації, на території України, введено воєнний стан згідно з Указу Президента України 
від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Наказом ТОВ «Інтеравіа» від 24 лютого 2022 року № 19 «Щодо встановлення простою» відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022, та зважаючи на призупинення роботи аеропортів, відповідно до положень 
статті 34 КЗпП України, статті 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці», з метою збереження здоров`я працівників, захисту їх законних прав 
та інтересів, - з 24 лютого 2022 року встановлено простій у роботі всіх підрозділів 
ТОВ «Інтеравіа»; визнано встановлений пункт 1 цього наказу простій таким, що виник не з вини працівників чи роботодавця, а зумовлений загрозою життю та здоров`ю персоналу; визначено строк дії простою - період з дня видання цього наказу 
до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю та здоров`ю працівників ТОВ «Інтеравіа».

24 березня 2023 року ОСОБА_1 добровільно уклав з командиром добровольчого формування ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки, відповідно до якого взяв на себе зобов`язання виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом строку дії контакту, відповідно до вимог, визначених Законом України «Про основи національного супротиву», Положенням та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють порядок діяльності добровольчих формувань територіальних громад, та цим контрактом.

30 березня 2022 року ТОВ «Інтеравіа» видало наказ № 20 «Про призупинення дії трудових договорів» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та закриттям повітряного простору України для цивільної авіації. 
ТОВ «Інтеравіа» на період дії зазначених обставин зупинило свою виробничу діяльність, що у свою чергу виключає можливість надання та виконання роботи працівниками товариства. Керуючись положеннями Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року та статі 13 Закону України від 15 березня 2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні», - з 01 квітня 2022 року та на період дії воєнного стану призупинено дію трудових договорів з працівниками на час неможливості надання їм роботи та неможливості виконання ними роботи у зв`язку з військовою агресією проти України (пункт 1), а також зупинено дію пунктів колективного договору ТОВ «Інтеравіа», що регулюють нарахування та виплату всіх матеріальних заохочень, передбачених колективним договором та його додатками (пункт 85); керівникам дирекцій, підрозділів та груп отриману інформацію, всіма доступними способами зв`язку довести до відома підлеглого персоналу (пункт 6) (а. с. 85).

Наказом ТОВ «Інтеравіа» від 30 березня 2022 року № 21 «Про скасування наказу про встановлення простою» на підставі наказу по підприємству від 30 березня 2022 року № 20 - з 01 квітня 2022 року визнано таким, що втратив чинність наказ від 24 лютого 2022 року № 19 «Про встановлення простою» в ТОВ «Інтеравіа» - для всіх підрозділів та працівників, за виключенням осіб, зазначених у додатку № 1 до цього наказу.

Встановлено, що 01 квітня 2022 року наказ відповідача від 30 березня 2022 року 
«Про призупинення дії трудових договорів та лист-повідомлення від 01 квітня 
2022 року № 01-12/50 «Про призупинення дії трудового договору» було розміщено керівником групи із обслуговування повітряних суден спеціальною наземною технікою, безпосереднім керівником позивача, ОСОБА_3 у мобільному додатку «Viber»: «ІНФОРМАЦІЯ_2».

Встановлено та не заперечувалося сторонами, що середній заробіток сплачувався позивачу з моменту введення простою (24 лютого 2022 року) до 19 липня 2022 року, надалі виплати припинені.

З 24 лютого 2022 року позивач свої трудові обов`язки не виконує. Виплата середнього заробітку у період з 01 квітня 2022 року до 19 липня 2022 рік позивачу здійснювалося на підставі наданих ним відомостей про укладення контракту добровольці територіальної оборони, а також довідки про безпосередню участь особи у підготовці та виконанні завдань територіальної оброни в межах Бориспільської міської територіальної громади від 12 квітня 2022 року № 330.

Згідно з довідкою від 31 січня 2023 року № 2744, виданою т.в.о командира добровольчого формування ДФБМТГ № 1 ОСОБА_1 з 24 березня 2022 року і дотепер перебуває на військовій службі в Добровольчому формуванні ІНФОРМАЦІЯ_1 в/ч НОМЕР_2 Сил Територіальної Оборони на підставі укладеного контракту добровольця територіальної оборони. Доброволець постійно залучений до виконання громадських та державних обов`язків, що здійснюються також у робочий час та приймає безпосередню участь у виконанні завдань територіальної оброни щоденно у складі сил ДФ БМТГ № НОМЕР_1 при в/ч НОМЕР_2 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні» та Закону України «Про основи національного супротиву».

МОТИВУВАЛЬНА ЧАСТИНА
Позиція Верховного Суду

Відповідно до пункту першого частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.

Згідно із положенням частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.

Відповідно до положень статті 400 ЦПК України переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими. Суд касаційної інстанції перевіряє законність судових рішень лише в межах позовних вимог, заявлених у суді першої інстанції.

Суд не обмежений доводами та вимогами касаційної скарги, якщо під час розгляду справи буде виявлено порушення норм процесуального права, які передбачені пунктами 1, 3, 4, 8 частини першої статті 411, частиною другою статті 414 цього Кодексу, а також у разі необхідності врахування висновку щодо застосування норм права, викладеного у постанові Верховного Суду після подання касаційної скарги.

Мотиви, якими керується Верховний Суд, та застосовані норми права

Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.

Зазначеним критеріям оскаржувані судові рішення відповідають з огляду на таке.
Виходячи зі змісту позовних вимог та предмету позову, у цій справі судам слід надати відповідь чи зберігається середній заробіток після 19 липня 2022 року за працівником, який уклав контракт з добровольчим формуванням за період, коли ТОВ «Інтеравіа» у зв`язку із закриттям повітряного простору України для цивільної авіації зупинив свою діяльність з обслуговування на пероні та місцях стоянок повітряних суден, із забезпечення обслуговування пасажирів та багажу, та наземного адміністрування в аеропорту.

Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.

Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (стаття 5 ЦПК України).

Відповідно до частини першої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Працівникам, які залучаються до виконання обов`язків, передбачених Кодексом цивільного захисту України, законами України «Про військовий обов`язок і військову службу» і «Про альтернативну (невійськову) службу», «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», надаються гарантії та пільги відповідно до цих законів.

Відповідно до наведених норм закону на час виконання державних або громадських обов`язків у робочий час, межі якого визначено чинним трудовим договором за місцем роботи особи, в тому числі і добровольця територіальної оборони, йому гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Зазначена гарантія надана працівникам, які працюють за чинним трудовим договором, з метою забезпечення їм можливості, в межах робочого часу, виконувати обов`язки, які не визначені трудовим договором, у цьому випадку - це обов`язки добровольця територіальної оборони.

Верховний Суд неодноразово викладав висновок про те, що працівника не може бути звільнено саме у зв`язку з виконанням ним обов`язків добровольця територіальної оборони і що за час виконання таких обов`язків за останнім зберігається середній заробіток (постанови Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 588/609/23, провадження № 61-2207св24; від 28 серпня 2024 року у справі № 331/2722/23, провадження № 61-6621св24; від 04 грудня 2024 року у справі 
№ 753/4969/23, провадження № 61-4800св24).

Стаття 43 Конституції України гарантує право кожного на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується.

Відповідно до статті 64 Конституції України конституційні права і свободи людини і громадянина не можуть бути обмежені, крім випадків, передбачених Конституцією України.

В умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження прав і свобод із зазначенням строку дії цих обмежень. Не можуть бути обмежені права і свободи, передбачені статтями 24, 25, 27, 28, 29, 40, 47, 51, 52, 55, 56, 57, 58, 59, 60, 61, 62, 63 цієї Конституції.

Указом Президента України від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні», затвердженим Законом України від 24 лютого 2022 року № 2102-ІХ, в Україні введено воєнний стан, який діє дотепер.

Згідно з пунктом 3 цього Указу, у зв`язку із введенням в Україні воєнного стану тимчасово, на період дії правового режиму воєнного стану, можуть обмежуватися конституційні права і свободи людини і громадянина, передбачені статтями 30-34, 38, 39, 41-44, 53 Конституції України.

Воєнний стан - це особливий правовий режим, що вводиться в Україні або в окремих її місцевостях у разі збройної агресії чи загрози нападу, небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності та передбачає надання відповідним органам державної влади, військовому командуванню, військовим адміністраціям та органам місцевого самоврядування повноважень, необхідних для відвернення загрози, відсічі збройної агресії та забезпечення національної безпеки, усунення загрози небезпеки державній незалежності України, її територіальній цілісності, 
а також тимчасове, зумовлене загрозою, обмеження конституційних прав і свобод людини і громадянина та прав і законних інтересів юридичних осіб із зазначенням строку дії цих обмежень (стаття 1 Закону України «Про правовий режим воєнного стану»).

15 березня 2022 року прийнято Закон України «Про організацію трудових відносин 
в умовах воєнного стану», яким визначено особливості трудових відносини працівників усіх підприємств, установ, організацій в Україні незалежно від форми власності, виду діяльності і галузевої належності, а також осіб, які працюють за трудовим договором з фізичними особами, у період дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану».

У частинах першій, другій статті 1 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (тут і далі - в редакції, чинній на час видання оспорюваного наказу від 30 березня 2022 року) встановлено, що на період дії воєнного стану вводяться обмеження конституційних прав і свобод людини громадянина відповідно до статей 43, 44 Конституції України. У період дії воєнного стану не застосовуються норми законодавства про працю у частині відносин, врегульованих цим Законом.

Згідно з пунктом 2 Прикінцевих положень КЗпП України під час дії воєнного стану, введеного відповідно до Закону України «Про правовий режим воєнного стану», діють обмеження та особливості організації трудових відносин, встановлені Законом України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану».

Відповідно до статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором. Дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи. Призупинення дії трудового договору не тягне за собою припинення трудових відносин. Про призупинення дії трудового договору роботодавець та працівник за можливості мають повідомити один одного у будь-який доступний спосіб. Відшкодування заробітної плати, гарантійних та компенсаційних виплат працівникам на час призупинення дії трудового у повному обсязі покладається на державу, що здійснює військову агресію проти України.

Наведена спеціальна норма права надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником у разі неможливості у зв`язку із військовою агресією проти України забезпечити працівника роботою.

Подібний висновок викладено у постанові Верховного Суду від 21 червня 
2023 року у справі № 149/1089/22 (провадження № 61-292св23).

У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палатою Касаційного цивільного суду від 05 травня 2025 року у справі № 758/4178/22 (провадження № 61-6935сво24), яка відповідно до положень частини третьої статті 400 ЦПК України є застосовною під час касаційного перегляду цієї справи, зазначено, що сам по собі факт військової агресії проти України не є безумовною підставою для призупинення роботодавцем дії трудового договору.

Формулювання положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), що дія трудового договору може бути призупинена у зв`язку з військовою агресією проти України, що виключає можливість надання та виконання роботи, й використання сполучника «та» дозволяє зробити висновок, що саме настання цих двох обставин одночасно дозволяє використовувати призупинення трудового договору з працівником як тимчасову виключну подію.

Частина перша вказаної норми права у чинній редакції визначає, що призупинення дії трудового договору - це тимчасове припинення роботодавцем забезпечення працівника роботою і тимчасове припинення працівником виконання роботи за укладеним трудовим договором у зв`язку із збройною агресією проти України, що виключає можливість обох сторін трудових відносин виконувати обов`язки, передбачені трудовим договором.

Обов`язковість одночасного настання обставин неможливості роботодавця надати роботу і неможливості виконувати роботу працівником для застосування положень статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» (у редакції, чинній на час винесення оскаржуваного наказу) є визначальною, оскільки можливість продовження виконання умов трудового договору хоча б однією із сторін та пов`язані з такою можливістю правові наслідки для іншої сторони - не породжують правові наслідки у зв`язку із призупиненням дії трудового договору, й у кінцевому результаті нівелюють необхідність/можливість застосування цієї норми закону.

Верховний Суд ураховує, що стаття 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», як спеціальна норма, надає роботодавцю право тимчасово призупинити дію трудового договору з працівником за наявності вказаних вище обставин.

Водночас таке право не є абсолютним. Для застосування цієї норми права роботодавець має перебувати в таких обставинах, коли він не може надати працівнику роботу, а працівник не може виконати роботу. Зокрема, у випадку, якщо необхідні для виконання роботи працівником виробничі, організаційні, технічні можливості, засоби виробництва знищені в результаті бойових дій або їх функціювання з об`єктивних і незалежних від роботодавця причин є неможливим, а переведення працівника на іншу роботу або залучення його до роботи за дистанційною формою організації праці неможливо.
Подібні висновки неодноразово висловлював Верховний Суд у постановах, зокрема від 28 лютого 2024 року у справі № 465/3919/22 (провадження № 61-17848св23), 
від 20 вересня 2024 року у справі № 444/2538/23 (провадження № 61-7113св24), 
від 28 травня 2025 року у справі № 305/1541/23 (провадження № 61-16552св24).

У справі, яка переглядається, суди встановили, що 01 вересня 2014 року 
ОСОБА_1 працював в ТОВ «Інтеравіа» на посаді водія автотранспортних засобів групи з обслуговування повітряних суден спеціальною наземною технікою Дирекції з обслуговування повітряних суден в аеропорту Бориспіль.

Згідно з долученими Сертифікатами відповідності, які були дійсні у спірний період до 18 лютого 2023 року, ТОВ «Інтеравіа» здійснювало діяльність у Міжнародному аеропорту «Бориспіль»: обслуговування на пероні та місцях стоянок повітряних суден, забезпечення обслуговування пасажирів та багажу, наземне адміністрування в аеропорту.

24 лютого 2022 року внаслідок повномасштабного вторгнення російської федерації, на території України, введено воєнний стан згідно з Указу Президента України 
від 24 лютого 2022 року № 64/2022 «Про введення воєнного стану в Україні».

Наказом ТОВ «Інтеравіа» від 24 лютого 2022 року № 19 «Щодо встановлення простою» відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №64/2022 та зважаючи на призупинення роботи аеропортів, відповідно до положень 
статті 34 КЗпП України, статті 6 Закону України від 14 жовтня 1992 року «Про охорону праці», з метою збереження здоров`я працівників, захисту їх законних прав 
та інтересів, - з 24 лютого 2022 року встановлено простій у роботі всіх підрозділів 
ТОВ «Інтеравіа»; визнано встановлений пункт 1 цього наказу простій таким, що виник не з вини працівників чи роботодавця, а зумовлений загрозою життю та здоров`ю персоналу; визначено строк дії простою період з дня видання цього наказу 
до закінчення дії обставин, які створюють загрозу життю та здоров`ю працівників ТОВ «Інтеравіа».

24 березня 2023 року ОСОБА_1 добровільно уклав з командиром добровольчого формування 
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_2 контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки, відповідно до якого взяв на себе зобов`язання виконувати завдання територіальної оборони в межах відповідної територіальної громади протягом строку дії контакту, відповідно до вимог, визначених Законом України «Про основи національного супротиву», Положенням та іншими нормативно-правовими актами України, що регулюють порядок діяльності добровольчих формувань територіальних громад, та цим контрактом.

30 березня 2022 року ТОВ «Інтеравіа» видало наказ № 20 «Про призупинення дії трудових договорів» у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та закриттям повітряного простору України для цивільної авіації 
ТОВ «Інтеравіа» на період дії зазначених обставин зупинило свою виробничу діяльність, що в свою чергу, виключає можливість надання та виконання роботи працівниками товариства, враховуючи зазначене та керуючись положеннями Закону України «Про затвердження Указу Президента України «Про введення воєнного стану в Україні» від 24 лютого 2022 року та статі 13 Закону України від 15 березня 
2022 року «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану в Україні», - з 01 квітня 2022 року та на період дії воєнного стану призупинено дію трудових договорів з працівниками на час неможливості надання їм роботи та неможливості виконання ними роботи у зв`язку з військовою агресією проти України (пункт 1), а також зупинено дію пунктів колективного договору ТОВ «Інтеравіа», що регулюють нарахування та виплату всіх матеріальних заохочень, передбачених колективним договором та його додатками (пункт 85); керівникам дирекцій, підрозділів та груп отриману інформацію, всіма доступними способами зв`язку довести до відома підлеглого персоналу (пункт 6) (а. с. 85).

Наказом ТОВ «Інтеравіа» від 30 березня 2022 року №21 «Про скасування наказу про встановлення простою» на підставі наказу по підприємству від 30 березня 2022 року № 20 - з 01 квітня 2022 року визнано таким, що втратив чинність наказ від 24 лютого 2022 року №19 «Про встановлення простою» в ТОВ «Інтеравіа» - для всіх підрозділів та працівників, за виключенням осіб, зазначених у додатку № 1 до цього наказу.

Встановлено, що 01 квітня 2022 року наказ відповідача від 30 березня 2022 року 
«Про призупинення дії трудових договорів» та лист-повідомлення від 01 квітня 
2022 року № 01-12/50 «Про призупинення дії трудового договору» було розміщено керівником групи із обслуговування повітряних суден спеціальною наземною технікою, безпосереднім керівником позивача, ОСОБА_3 у мобільному додатку «Viber»: «ІНФОРМАЦІЯ_2».

За наведених обставин суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд правильно відмовили позивачу у задоволенні позовних вимог в частині скасування наказу ТОВ «Інтеравіа» від 30 березня 2022 року № 20 «Про призупинення дії трудових договорів», враховуючи характер трудових обов`язків ОСОБА_1 , який займає посаду водія автотранспортних засобів групи з обслуговування повітряних суден спеціальною наземною технікою дирекції з обслуговування повітряних суден 
в аеропорту Бориспіль, оскільки у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України та закриттям повітряного простору України для цивільної авіації 
ТОВ «Інтеравіа» не може здійснювати свою основну діяльність з обслуговування на пероні та місцях стоянок повітряних суден, забезпечення обслуговування пасажирів та багажу, наземне адміністрування в аеропорту.
Доводам заявника про те, що оскаржуваний наказ не містить інформації про конкретного працівника, якого він стосується, апеляційний суд надав належну оцінку, та вказав, що відсутність у наказі від 30 березня 2022 року № 20 відомостей, зазначених у новій редакції частини другої статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану», що набрала чинності 19 липня 2022 року, не може бути підставою для визнання такого наказу протиправним та його скасування.

Відповідно до частини другої статті 24 Закону України «Про основи національного спротиву» на членів добровольчих формувань територіальних громад під час їх участі у заходах підготовки добровольчих формувань територіальних громад, а також виконання ними завдань територіальної оборони поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей». На членів добровольчих формувань територіальних громад, які беруть участь у заходах, необхідних для забезпечення оборони України, захисту безпеки населення та інтересів держави у зв`язку з військовою агресією російської федерації проти України, поширюються гарантії соціального захисту, передбачені Законом України «Про статус ветеранів війни, гарантії їх соціального захисту».

Згідно з пунктом 16 Положення про добровольчі формування територіальних громад, затвердженого постановою Кабміну від 29 грудня 2021 року № 1449 (далі -Положення № 1449) членом добровольчого формування може бути громадянин України віком від 18 років, який проживає на території громади, де діє добровольче формування, пройшов медичний, професійний та психологічний відбір (перевірку) і уклав контракт добровольця територіальної оборони.

Відповідно до пункту 21 Положення № 1449 контракт добровольця територіальної оборони укладається між командиром добровольчого формування та особою, яка подала заяву щодо членства в добровольчому формуванні. Такі особи укладають контракт добровольця територіальної оборони строком на три роки. Форма контракту добровольця територіальної оборони затверджується Міністерством оборони України.

Наказом Міністерства оборони України від 07 березня 2022 року № 84 «Про затвердження форми контракту добровольця територіальної оборони та посвідчення добровольця територіальної оборони», зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 07 березня 2022 року № 307/37643 затверджено форму контракту добровольця територіальної оборони (далі - контракт).

У преамбулі форми контракту зазначено, що командир з одного боку, а доброволець з іншого боку, на добровільній основі, на час виконання державних та/або громадських обов`язків, перебуваючи під захистом держави, маючи усі права, свободи, гарантії, закріплені Конституцією України, КЗпП України, відповідно до Закону України від 27 січня 2022 року № 2024-IX «Про внесення змін до деяких законів України щодо уточнення завдань та основ підготовки і ведення національного спротиву» та Положення № 1449, уклали контракт добровольця територіальної оборони.

Згідно з пунктом 3 Форми контракту на добровольця, який уклав цей контракт, поширюються гарантії соціального і правового захисту, передбачені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» та статті 119 КЗпП України.

Відповідно до частини першої статті 119 КЗпП України на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Діяльність ДФТГ з виконання завдань, визначених пунктом 2 Положення № 1449, не є військовою службою в розумінні Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу».

Отже, оскільки працівник, залучений до добровольчого формування територіальної громади, виконує державні або громадські обов`язки у робочий час, то згідно з положенням частини першої статті 119 КЗпП України такому працівнику гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Така правова позиція наведена у постанові Верховного Суду від 25 липня 2024 року 
у справі № 588/609/23 (провадження № 61-2207св24). 

Редакцією частини третьої статті 119 КЗпП України, яка була чинною на час укладення позивачем контакту добровольця, було передбачено, що за працівниками, призваними на строкову військову службу, військову службу за призовом осіб офіцерського складу, військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийнятими на військову службу за контрактом, у тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток на підприємстві, в установі, організації, фермерському господарстві, сільськогосподарському виробничому кооперативі незалежно від підпорядкування та форми власності і у фізичних осіб - підприємців, у яких вони працювали на час призову. Таким працівникам здійснюється виплата грошового забезпечення за рахунок коштів Державного бюджету України відповідно до Закону України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей».

19 липня 2022 року набрав чинності Закон України від 01 липня 2022 року № 2352-ІХ «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» (далі - Закон № 2352-ІХ), яким у частині третій статті 119 КЗпП України слова «зберігаються місце роботи, посада і середній заробіток» замінено словами «зберігаються місце роботи і посада».

Водночас залишилася без змін частина перша цієї статті, відповідно до якої на час виконання державних або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватися у робочий час, працівникам гарантується збереження місця роботи (посади) і середнього заробітку.

Суди попередніх інстанцій встановили, що ОСОБА_1 є добровольцем ДФТГ Бориспільскої міської територіальної громади, яке не є військовим формуванням Збройних Сил України.

Оскільки ОСОБА_1 є добровольцем ДФТГ, яке не є військовим формуванням Збройних Сил України, на позивача розповсюджуються гарантії, передбачені частиною першою статті 119 КЗпП України.

Слід зауважити, що частиною першою статті 119 КЗпП України чітко визначено збереження згаданих гарантій саме на час виконання державних та/або громадських обов`язків, якщо за чинним законодавством України ці обов`язки можуть здійснюватись у робочий час.

Робочий час- установлений законодавством відрізок календарного часу, протягом якого працівник відповідно до правил внутрішнього трудового розпорядку, графіка роботи та умов трудового договору повинен виконувати свої трудові обов`язки.

У справі, яка переглядається, суди установили, що 30 березня 2022 року на підставі статті 13 Закону України «Про організацію трудових відносин в умовах воєнного стану» відповідачем було призупинено дії трудових договорів з працівниками на час неможливості надання їм роботи та неможливості виконання ними роботи у зв`язку з військовою агресією проти України.

Тобто з 01 квітня 2022 року у позивача був відсутній робочий час, а тому гарантія, передбачена частиною першою статті 119 КЗпП України, на нього не розповсюджується, оскільки позивач виконував обов`язки добровольця Бориспільської міської територіальної громади з 24 березня 2022 року у неробочий час, з огляду на призупинення дії трудового договору наказом від 30 березня 
2022 року.

Зважаючи на викладене, у ТОВ «Інтеравіа» не виник обов`язок виплачувати позивачу середню заробітну плату після призупинення укладеного з ним трудового договору.

Слід зазначити, що укладення контракту добровольця територіальної оборони жодним чином не впливає на правову природу призупинення трудового договору та не відміняє сам факт призупинення трудового договору.

Подібний висновок зроблений у постанові Верховного Суду від 08 травня 2024 року 
у справі № 359/5261/22 (провадження № 61-5950св23) 

З урахуванням обставин, встановлених у цій справі, суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права та дійшли обґрунтованого висновку про задоволення позовних вимог.

Щодо доводів касаційної скарги за пунктом 3 частини другої статті 389 ЦПК України

У касаційній скарзі представник заявника посилається на пункт 3 частини другої статті 389 ЦПК України, зокрема зазначає, що відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах щодо виплати середнього заробітку працівнику, який уклав контракт з добровольчим формуванням за період, коли роботодавець зупинив свою діяльність у зв`язку з воєнним станом.

Відповідно до пункту 3 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у випадку, якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах.

Колегія суддів звертає увагу, що Верховний Суд неодноразово викладав висновки 
у подібних правовідносинах щодо виплати середнього заробітку працівнику, який уклав контракт з добровольчим формуванням за період, коли роботодавець зупинив свою діяльність у зв`язку з воєнним станом (постанови Верховного Суду від 25 липня 2024 року у справі № 588/609/23 (провадження № 61-2207св24), від 27 липня 2024 року у справі № 588/609/23 (провадження № 61-5950св23), від 28 серпня 2024 року у справі № 331/2722/23 (провадження № 61-6621св24) від 04 грудня 2024 року у справі № 753/4969/23 (провадження № 61-4800св24)). У кожній конкретній справі висновок суду касаційної інстанції викладається з урахуванням встановлених обставин справи та наданих доказів.

Оскільки суди першої та апеляційної інстанцій правильно застосували норми матеріального права, а порушень норм процесуального права Верховний Суд не встановив, колегія суддів виснує про відсутність підстав для формування нового висновку у справі, яка переглядається, враховуючи наявність висновків Верхового Суду щодо застосування частини першої статті 119 КЗпП України у подібних правовідносинах, яким судові рішення судів попередніх інстанцій відповідають. 

Інші доводи касаційної скарги не свідчать про наявність підстав для скасування правильних по суті судових рішень, оскільки ґрунтуються на необхідності переоцінки доказів і обставин, яким суди першої та апеляційної інстанцій надали належу оцінку. 

Відповідно до вимог статті 400 ЦПК України суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів. 

У справі, що розглядається, надано відповідь на всі істотні питання, що виникли під час кваліфікації спірних відносин. 

Наявність у заявника іншої точки зору на встановлені судом обставини та щодо оцінки наявних у матеріалах доказів не спростовує законності та обґрунтованості прийнятих судами першої та апеляційної інстанцій рішень та фактично зводиться до спонукання касаційного суду до прийняття іншого рішення - на користь заявника. 

Верховний Суд керується тим, що у справі, яка переглядається, сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих і правильних висновків судів попередніх інстанцій.

Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ) вказав, що пункт перший статті 6 Конвенції зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними залежно від характеру рішення. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо надання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки з огляду на конкретні обставини справи (справа «Проніна проти України», заява № 63566/00, § 23, рішення ЄСПЛ від 18 липня 2006 року). 

Оскаржувані судові рішення відповідають критерію обґрунтованості.
За таких обставин касаційна скарга задоволенню не підлягає, а рішення суду першої інстанції та постанова апеляційного суду підлягають залишенню без змін.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

За правилами частин першої, другої статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права. 

Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань (частина друга статті 410 ЦПК України).

Суд апеляційної інстанції відповідно до вимог статті 367 ЦПК України перевірив законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції у межах доводів апеляційної скарги та вимог, заявлених у місцевому суді.

Доводи касаційної скарги про неправильне застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального права і порушення норм процесуального права є безпідставними, не спростовують висновків судів попередніх інстанцій і не дають підстав для скасування оскаржених судових рішень.

Враховуючи наведене, встановивши відсутність підстав для скасування судових рішень, колегія суддів залишає касаційну скаргу без задоволення, а оскаржувані судові рішення - без змін.

Щодо судових витрат

Відповідно до підпункту «в» пункту 4 частини першої статті 416 ЦПК України суд касаційної інстанції повинен вирішити питання про розподіл судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції.

Оскільки у задоволенні касаційної скарги відмовлено підстав для нового розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з розглядом справи у судах першої та апеляційної інстанцій, а також розподілу судових витрат, понесених у зв`язку з переглядом справи у суді касаційної інстанції, немає.

Керуючись статтями 400, 401, 409, 410, 416 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу ОСОБА_1 , залишити без задоволення.

Рішення Бориспільського міськрайонного суду Київської області від 05 жовтня 
2023 року та постанову Київського апеляційного суду від 16 квітня 2024 року залишити без змін. 

Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді 	В. В. Сердюк  	
	С. О. Карпенко 	
	І. М. Фаловська