справа № 166/2014/25
провадження № 2-о/166/10/26
категорія: 17

РІШЕННЯ
іменем України
29 січня 2026 року         с-ще Ратне
Ратнівський районний суд Волинської області в складі головуючого - судді Свистун О.М., 
за участю секретаря Заєць Н.П.,
заявниці ОСОБА_1 , 
представника заявниці ОСОБА_2 ,
заінтересованої особи ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за заявою ОСОБА_1 про встановлення факту батьківства, заінтересовані особи: ОСОБА_3 , Ратнівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, 
встановив:
Адвокат Панасюк І.І. в інтересах ОСОБА_1 звернувся до суду із заявою, в якій просить встановити факт, що ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , є батьком ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 . Також просить внести зміни до актового запису за № 29, вчиненого 20 травня 2014 року виконавчим комітетом Гірниківської сільської ради Ратнівського району Волинської області про народження ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , зазначивши в графі "відомості про батька" громадянина України ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 .
Свою заяву обґрунтовує тим, що ОСОБА_1 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_4 , який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 18 лютого 2013 року розірвано.
За час перебування у шлюбі заявниця народила сина ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Крім того, після розірвання шлюбу ОСОБА_1 та ОСОБА_4 продовжували проживати однією сім`єю та ІНФОРМАЦІЯ_6 заявниця народила дочку ОСОБА_5 .
У зв`язку з тим, що на момент народження дочки шлюб був розірваний, заявниця здійснила реєстрацію факту народження дитини без спільної заяви з батьком дитини, тобто на підставі ч. 1 ст. 135 Сімейного кодексу України.
ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. За життя ОСОБА_4 визнавав себе батьком ОСОБА_5 , його матір і рідна сестра сприймали ОСОБА_7 як рідну дочку свого сина і брата відповідно. ОСОБА_4 сплачував за рішенням суду аліменти на обох дітей, що свідчить про визнання ним свого батьківства щодо ОСОБА_7 .
Установлення факту батьківства необхідно заявниці для отримання пенсії в зв`язку із втратою годувальника.
Просить суд установити батьківство ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
У судовому засіданні заявниця та її представник заяву підтримали у повному обсязі, просили її задовольнити.
Заявниця пояснила, що після розлучення вона і ОСОБА_4 продожували проживати однією сім`єю у с. Гірники, мали спільний бюджет, вели спільне господарство, утримували сина ОСОБА_8 . Згодом народилася дочка ОСОБА_7 . Реєстрацію її народження за її заявою здійснювала Гірниківська сільська рада. Оскільки їй не пояснили особливостей реєстрації народження дочки після розірвання шлюбу, батьком дитини був вказаний ОСОБА_4 за її вказівкою. Проте її колишній чоловік ніколи не заперечував свого батьківства щодо дочки ОСОБА_7 , він однаково ставився до обох дітей. Дочка завжди називала його татом. Ще три роки після народження дочки ОСОБА_4 жив із нею та дітьми у с. Гірники, а згодом переїхав у с-ще Ратне до своєї матері. Матір ОСОБА_4 завжди сприймала ОСОБА_7 як внучку, він привозив обох дітей до неї, тобто їх бабусі. За її позовом із нього стягувалися аліменти на утримання обох дітей. Натепер виникла потреба в оформленні пенсії у зв`язку із втратою годувальника.
Заінтересована особа ОСОБА_3 , допитана як свідок, дала показання про те, що дійсно, її покійний син ОСОБА_4 деякий час після розлучення продовжував жити із сім`єю: заявницею, сином ОСОБА_8 і дочкою ОСОБА_7 . Вона ніколи не чула, аби син ОСОБА_10 сумнівався у своєму батьківстві щодо дівчинки. Згодом син переїхав до неї у с-ще Ратне . Син періодично постійно до хвороби за півроку до своєї смерті привозив до неї внуків ОСОБА_8 і ОСОБА_7 , купував їм речі, відвідував школу. Вона ставилася до обох дітей як до внуків. Вказала, що будь-яких майнових спадкових спорів між нею і заявницею не існує, проти визнання її покійного сина батьком дочки ОСОБА_5 не заперечила.
Представники заінтересованих осіб у судове засідання не з`явилися. Представник Ратнівського відділу державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції скерував заявупро розгляд справи у відсутності представника. Представник Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області про причини неявки не інформував.
Заслухавши пояснення заявниці, її представника, допитаної як свідка ОСОБА_4 , дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що заява підлягає до задоволення з таких підстав.
Суд установив, що ОСОБА_4 та ОСОБА_1 проживали із 07 червня 2011 року в зареєстрованому шлюбі, який рішенням Ратнівського районного суду Волинської області від 18 лютого 2013 року розірвано.
Установлено, що ІНФОРМАЦІЯ_7 народився син ОСОБА_6 , про що свідчить свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 від 15 червня 2011 року.
Крім того, після розірвання шлюбу заявниця ІНФОРМАЦІЯ_6 народила дочку ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_2 від 20 травня 2014 року. 
Відповідно до витягу з Державного реєстру актів цивільного стану громадян про державну реєстрацію народжень №00049966594 від 11.03.2025 у актовий запис про народження дитини ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , відомості про батька ОСОБА_4 внесено на підставі ч. 1 ст. 135 СК України за вказівкою матері ОСОБА_1 .
З копії рішення Ратнівського районного суду Волинської області від 08 серпня 2017 року вбачається, що з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 стягнуто аліменти на утримання неповнолітніх дітей: ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , у розмірі 1/3 частини зі всіх видів доходу, але не менше ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дітей відповідного віку, починаючи із 24 липня 2017 року до досягнення найстаршою дитиною повноліття. Незважаючи на те, що батьківство ОСОБА_4 на час ухвалення рішення встановлено не було, останній був обізнаний про його наявність, рішення не оскаржив, воно набрало законної сили 21 серпня 2017 року. 
Згідно з довідкою старшого державного виконавця ВДВС у м. Луцьку №44670 від 25.03.25 заходи примусу до ОСОБА_4 не застосовувалися.
Із свідоцтва про смерть серії НОМЕР_3 , виданого 11 лютого 2025 року Ратнівським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, вбачається, що ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 .
На користь доводів заявниці про батьківство ОСОБА_4 щодо дочки ОСОБА_5 свідчить висновок про біологічну спорідненість №5919506 від 06 листопада 2025 року, згідно з яким ймовірна спорідненість бабусі ОСОБА_3 , яка є матір`ю померлого ОСОБА_4 , та дитини ОСОБА_5 складає 98,86175032%. 
Згідно з п. 5 ч. 2 ст. 293 ЦПК України суд розглядає в порядку окремого провадження, зокрема, справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Відповідно до ч. 2 ст. 315 ЦПК України у судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до частини першої статті 135 цього Кодексу. При народженні дитини у матері, яка не перебуває у шлюбі, у випадках, коли немає спільної заяви батьків, заяви батька або рішення суду, запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень провадиться за прізвищем та громадянством матері, а ім`я та по батькові батька дитини записуються за її вказівкою.
За правилами ст. 130 СК України у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт його батьківства може бути встановлено за рішенням суду.
Пленум Верховного Суду України в п.15 Постанови № 5 «Про судову практику в справах встановлення фактів, що мають юридичне значення» від 31 березня 1995 року вказав, що суд розглядає заяви про встановлення факту батьківства в разі смерті особи, яку заявник вважає батьком дитини. Заяви про встановлення фактів батьківства чи визнання батьківства розглядаються судом, якщо у свідоцтві про народження певна особа не вказана батьком дитини.
У п. 13 названої Постанови вказано, що факт батьківства може бути встановлено за наявності однієї з таких обставин: 1) спільне проживання батьків дитини і ведення ними спільного господарства, яке не припинялось до її зачаття; 2) спільне виховання дитини; 3) спільне утримання дитини; 4) докази, що з вірогідністю підтверджують визнання відповідачем батьківства.
Крім того, в п.7 Постанови Пленуму Верховного Суду України № 3 «Про застосування судами окремих норм Сімейного Кодексу України при розгляді справ щодо батьківства, материнства та стягнення аліментів» від 15 травня 2006 року вказано, що у разі смерті чоловіка, який не перебував у шлюбі з матір`ю дитини, факт батьківства може бути встановлено за рішенням суду в окремому провадженні. Заява про встановлення факту батьківства приймається судом, якщо запис про батька дитини у Книзі реєстрації народжень вчинено відповідно до ч. 1 ст. 135 СК України.
Закон не встановлює конкретного переліку доказів для встановлення факту батьківства. Підставою для встановлення факту батьківства можуть бути будь-які відомості, що свідчать про походження дитини від певної особи.
У постанові Верховного Суду від 16 травня 2018 року у справі № 591/6441/14-ц зазначено, що СК України не визначає особливостей предмету доказування у цій категорії справ. Доказами у такій справі можуть бути будь-які фактичні дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин, що обґрунтовують вимоги і заперечення сторін, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються на підставі пояснень сторін, третіх осіб, показань свідків, письмових або речових доказів, висновків експертів. Тобто при вирішенні спору про визнання батьківства мають враховуватись усі передбачені законом докази в їх сукупності. Керуючись цим загальним правилом, встановлення батьківства на підставі частини другої статті 128 СК України можливо за наявності належних і обґрунтованих доказів (відомостей), які засвідчують походження дитини від певної особи. Для встановлення батьківства правове значення мають фактичні дані, які підтверджують спільне проживання матері і батька дитини, ведення ними спільного господарства до народження дитини або спільне її виховання чи утримання, а також докази, що підтверджують визнання особою батьківства. Підставою для категоричного висновку для визнання батьківства в судовому порядку може бути висновок судово-генетичної або судово-імунологічної експертизи.
Також, у постанові Верховного Суду в складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 21 березня 2018 року у справі № 543/738/16-ц (провадження № 61-4163св18) зазначено, що «доказами визнання батьківства можуть бути листи, заяви, анкети, інші документи, а також показання свідків, пояснення самих сторін, які достовірно підтверджують визнання відповідачем батьківства. Батьківство може бути визнано як у період вагітності матері (наприклад, висловлення бажання мати дитину, піклування про матір майбутньої дитини тощо), так і після народження дитини. Спільне проживання та ведення спільного господарства в зазначених випадках може підтверджуватися наявністю обставин, характерних для сімейних відносин (проживання в одному жилому приміщенні, спільне харчування, спільний бюджет, взаємне піклування, придбання майна для спільного користування тощо). Припинення цих відносин до народження дитини може бути підставою для відмови в позові лише у випадках, коли це сталося до її зачаття. Спільне виховання дитини має місце, коли вона проживає з матір`ю та особою, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, або коли ця особа спілкується з дитиною, проявляє батьківську турботу щодо неї. Під спільним утриманням дитини слід розуміти як перебування її на повному утриманні матері й особи, яку остання вважає (або яка вважає себе) батьком дитини, так і, як правило, систематичне надання цією особою допомоги в утриманні дитини незалежно від розміру допомоги».
Суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права (стаття 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини»).
Кожен має право на повагу до свого приватного і сімейного життя, до свого житла і кореспонденції. Органи державної влади не можуть втручатись у здійснення цього права, за винятком випадків, коли втручання здійснюється згідно із законом і є необхідним у демократичному суспільстві в інтересах національної та громадської безпеки чи економічного добробуту країни, для запобігання заворушенням чи злочинам, для захисту здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (стаття 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод).
Європейський суд з прав людини (далі - ЄСПЛ), рішення якого є джерелом права згідно із статтею 17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини», зауважив, що на сьогодні ДНК - тест є єдиним науковим методом точного встановлення батьківства стосовно конкретної дитини; його доказова цінність суттєво переважає будь-який інший доказ, наданий сторонами, з метою підтвердити або спростувати факт оспорюваного батьківства (рішення від 07 травня 2009 року в справі Калачова проти РФ №3451/05, § 34).
Також, Європейський суд з прав людини, зокрема, вказував, що: «раніше розглядав справи, в яких чоловік бажав ініціювати провадження про оспорювання батьківства щодо дитини. Суд неодноразово встановлював, що провадження щодо встановлення батьківства або його оспорювання стосуються «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності (див. рішення у справі «А.Л. проти Польщі» (A.L. v. Poland), заява № 28609/08, пункт 59, від 18 лютого 2014 року, з подальшими посиланнями). Суть позову заявника полягає не у тому, що держава повинна була утриматися від дій, а радше у неспроможності національних судів вирішити питання його біологічних відносин з дитиною, тим самим забезпечивши «повагу» до «приватного життя» заявника. Хоча основною ціллю статті 8 Конвенції є захист особи від свавільного втручання органів державної влади, вона не лише зобов`язує державу утримуватися від такого втручання, на додаток до цього негативного зобов`язання можуть існувати позитивні зобов`язання, притаманні ефективній повазі до приватного або сімейного життя. Ці зобов`язання можуть передбачати вжиття заходів, спрямованих на забезпечення поваги до приватного життя навіть у сфері відносин осіб між собою (див. рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункт 98, ЄСПЛ 2012). Межа між позитивними та негативними зобов`язаннями держави за статтею 8 Конвенції не підлягає чіткому визначенню; проте застосовні принципи є подібними. В обох контекстах слід враховувати справедливий баланс, який має бути встановлений між конкуруючими інтересами (там само, пункт 99) (YAKUSHEV v. UKRAINE, № 15978/09, § 16, 21, 22, ЄСПЛ, від 14 грудня 2018 року); «провадження стосовно встановлення батьківства або його оспорювання стосується «приватного життя» чоловіка за статтею 8 Конвенції, яке охоплює важливі аспекти особистої ідентичності (див. рішення у справі «А.Л. проти Польщі» (A.L. v. Poland), заява № 28609/08, пункт 59, від 18 лютого 2014 року, з подальшими посиланнями). … У цій справі питання полягає не в діях держави, а в стверджуваній неналежності захисту національними судами приватного життя заявника у спорі між приватними сторонами. У справах такого типу має враховуватись справедливий баланс між відповідними конкуруючими інтересами (див., наприклад, рішення у справі «Фон Ганновер проти Німеччини (№ 2)» [ВП] (Von Hannover v. Germany (no. 2) [GC], заяви № 40660/08 та № 60641/08, пункти 98 і 99, ЄСПЛ 2012). До того ж усі рішення щодо найкращих інтересів дитини повинні мати надзвичайне значення (див. рішення у справі «Нойлінгер і Шурук проти Швейцарії» [ВП] (Neulinger and Shuruk v. Switzerland) [GC], заява № 41615/07, пункт 135, ЄСПЛ 2010)» (M. T. v. UKRAINE, № 950/17, § 18, 23, ЄСПЛ, від 19 березня 2019 року).
За змістом ч. 3 ст. 12, ч. 1 ст. 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи (частина перша статті 76 ЦПК України).
У ч. 2 ст.78 ЦПК України передбачено, що обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Відповідно до ч. 1 ст. 80 ЦПК України, достатніми є докази, які в своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
У силу ч.1 ст. 89 ЦПК України, суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів.
Установлення батьківства заявниця пов`язує із реалізацією права на пенсію у зв`язку із втратою годувальника. Іншої можливості встановити цей факт заявниця не має.
Таким чином, на підставі досліджених доказів суд уважає доведеним факт батьківства ОСОБА_4 щодо ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Керуючись ст.ст. 10, 12, 13, 89, 175, 265, 293, 315 ЦПК України, суд
ухвалив:
Заяву задовольнити.
Установити факт батьківства ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України, який помер ІНФОРМАЦІЯ_2 , стосовно дочки ОСОБА_5 , ІНФОРМАЦІЯ_3 .
Внести зміни до актового запису про народження ОСОБА_5 , вчиненого 20 травня 2014 року виконавчим комітетом Гірниківської сільської ради Ратнівського району Волинської області за № 29, записавши батьком дитини ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , громадянина України.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку для подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після розгляду справи апеляційним судом. 
Рішення може бути оскаржене в апеляційному порядку до Волинського апеляційного суду протягом 30 днів із дня складення повного судового рішення.
Учасники справи:
Заявник: ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , РНОКПП - НОМЕР_4 ;
заінтересовані особи:
ОСОБА_3 , АДРЕСА_2 ;
Ратнівський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у Ковельському районі Волинської області Західного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, с-ще Ратне, вул. Каштанова, 24 Ковельського району Волинської області, ЄДРПОУ - 26038980,
Головне управління Пенсійного фонду України у Волинській області, м. Луцьк, Київський майдан, 6 Волинської області, ЄДРПОУ - 13358826.
Дата проголошення повного рішення 30 січня 2026 року о 15 год 30 хв.

Суддя Ратнівського
районного суду        О.М.Свистун