ПІВНІЧНИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД 
вул. Шолуденка, буд. 1, літера А, м. Київ, 04116 (044) 230-06-58 inbox@anec.court.gov.ua 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
"18" грудня 2025 р. Справа№ 911/2692/24
Північний апеляційний господарський суд у складі колегії суддів: 
головуючого: Мальченко А.О.
суддів: Михальської Ю.Б. 
Тищенко А.І. 

при секретарі судового засідання Линник А.М.,
розглянувши матеріали апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури
на рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2025
у справі № 911/2692/24 (суддя Бабкіна В.М.)
за позовом Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації
до
1. Поліської селищної ради
2. Товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок Полісся»
за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача - Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс»
про усунення перешкод шляхом визнання недійсним рішення, договору оренди, скасування державної реєстрації,
за участю представників сторін згідно з протоколом судового засідання, -

ВСТАНОВИВ:
Заступник керівника Київської обласної прокуратури (далі також - Прокурор) в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації (далі також - ОДА) звернувся до Господарського суду Київської області з позовом до Поліської селищної ради (далі також - Рада) та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок Полісся» (далі також - Товариство) про:
1) усунення перешкод власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 41,5565 га з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 шляхом визнання рішення Радинської сільської ради Поліського району № 840-53-VII від 15.07.2020 недійсним; 
2) усунення перешкод власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора індексний номер 53196246 від 20.07.2020 про державну реєстрацію права власності за Радинською сільською радою на земельну ділянку з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 із припиненням речових прав щодо неї; 
3) усунення перешкод власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки площею 41,5565 га, який укладено 15.07.2020 між Радинською сільською радою та ТОВ «Світанок Полісся»; 
4) усунення перешкод власнику державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 у Державному земельному кадастрі.
Рішенням Господарського суду Київської області від 10.04.2025 у задоволенні позову Заступника керівника Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Київської обласної державної адміністрації до Поліської селищної ради та до Товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок Полісся», за участі третьої особи без самостійних вимог на предмет спору на стороні позивача Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс», про усунення перешкод у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 41,5565 га з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 шляхом визнання недійсним рішення, договору оренди, скасування державної реєстрації - відмовлено повністю.
Рішення суду першої інстанції мотивовано нормами статей 13, 14 Конституції України, статей 3, 55, 57, 78, 79, 80, 84, 125, 126 Земельного кодексу України (далі також - ЗК України), статей 1, 5, 8 Лісового кодексу України (далі також - ЛК України), статей 13, 73, 74, 76-79 Господарського процесуального кодексу України (далі також - ГПК України) та висновками суду першої інстанції про недоведення Прокурором порушення оскаржуваним рішенням Ради та договором оренди прав ОДА. Суд першої інстанції відхилив посилання Прокурора на матеріали лісовпорядкування, зазначивши, що право постійного користування земельною ділянкою може бути засвідчено планово-картографічними матеріалами лише за наявності доказів її передання державному чи комунальному підприємству до моменту набуття чинності Земельним кодексом України, який вступив у дію 01.01.2002. Натомість, матеріали справи не містять відповідного рішення Ради, яким би спірну земельну ділянку передали у постійне користування Держлісгоспу.
Також, судом першої інстанції враховано правову позицію, викладену у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19, де Верховний Суд сформував висновки про те, що навіть у разі часткового накладання спірної земельної ділянки особи, за якою зареєстровано право власності у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно, належним способом захисту порушеного права необхідно вважати віндикаційний позов. Суд підкреслив, що відповідно до листа ДП СЛП «Київоблагроліс» від 30.05.2024 № 210 земельна ділянка з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 частково накладається на землі, які знаходяться у постійному користуванні підприємства, що також підтверджується інформацією ВО «Укрдержліспроект» від 22.05.2024 № 03-607 у відповідності до матеріалів базового лісовпорядкування 2019 року. Відтак, Прокурором неправильно обрано спосіб захисту порушеного права, що також є окремою підставою для відмови у задоволенні позовних вимог.
Не погоджуючись із прийнятим рішенням, заступник керівника Київської обласної прокуратури звернувся до Північного апеляційного господарського суду з апеляційною скаргою, в якій просить суд скасувати рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2025 у справі № 911/2692/24 та ухвалити нове, яким позов прокурора задовольнити.
Обґрунтовуючи вимоги апеляційної скарги, Прокурор посилається на те, що оскаржуване рішення ухвалено без дотримання норм процесуального права, а саме, статей 2, 3, 76-79, 86, 236, 237 Господарського процесуального кодексу України, що призвело до неправильного застосування норм матеріального права, а саме, статей 15, 16, 328, 330, 373, 387, 391, 658 Цивільного кодексу України (далі також - ЦК України), статті 152 Земельного кодексу України.
Прокурор наполягає на тому, що в силу положень статей 19, 55, 84 Земельного кодексу України та ст. 5 Лісового кодексу України спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності лісогосподарського призначення та використовується для ведення лісового господарства у порядку, визначеному ЛК України.
Натомість, в порушення приписів ст. ст. 92, 141, 142 ЗК України, право постійного землекористування спірною земельною ділянкою, було безпідставно, без згоди постійного землекористувача припинено з наданням цієї землі Товариству в оренду. При цьому, надання землі в оренду також відбулось з порушенням норм 20, 116, 122, 149 ЗК України, Радою за відсутності у неї достатніх повноважень.
Судом не надано належної оцінки доводам Прокурора щодо відсутності правонаступництва між КСП «Світанок», СТОВ «Світанок» та ТОВ «Світанок Полісся», що виключає наявність у ТОВ «Світанок Полісся» будь-яких прав на землю, посвідчену державним актом на право постійного користування землею серії ІІ-КВ № 001203 від 22.05.2000, виданого КСП «Світанок».
Згідно витягу з протоколу автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 25.06.2025, апеляційну скаргу заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2025 у справі № 911/2692/24 передано для розгляду колегії суддів у складі: головуючий суддя - Іоннікова І.А., судді: Тищенко А.І., Михальська Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 30.06.2025 витребувано з Господарського суду Київської області матеріали справи №911/2692/24.
07.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання, до якого додано платіжну інструкцію № 1850 від 27.06.2025 про сплату судового збору. 
17.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду надійшли матеріали справи № 911/2692/24.
21.07.2025 до Північного апеляційного господарського суду від скаржника надійшло клопотання до якого додано платіжні інструкції № 1850 від 27.06.2025 та №1849 від 27.06.2025 про сплату судового збору. 
Службовою запискою секретаря судової палати та розпорядженням Північного апеляційного господарського суду № 09.1-07/381/25 від 12.08.2025 у зв`язку ухваленням Вищою радою правосуддя рішення від 07.08.2025 про звільнення судді Іоннікової І.А., яка була головуючим суддею у справі, призначено повторний автоматизований розподіл справи № 911/2692/24.
Відповідно до Витягу з протоколу повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 12.08.2025 апеляційну скаргу у справі № 911/2692/24 передано на розгляд колегії суддів у складі: головуючого судді Мальченко А.О., суддів Тищенко А.І., Михальської Ю.Б.
Ухвалою Північного апеляційного господарського суду від 18.08.2025 відкрито апеляційне провадження за апеляційною скаргою Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2025 у справі № 911/2692/24 та призначено розгляд скарги на 18.09.2025. Учасникам апеляційного провадження встановлено строк для подання відзивів на апеляційну скаргу до 05.09.2025.
20.08.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Поліської селищної ради надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому Рада просить залишити апеляційну скаргу Прокурора без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін. Вважає, що Прокурором не доведено належними та допустимими доказами факту віднесення спірної земельної ділянки, станом на дату передання її у комунальну власність та в оренду, до земель лісогосподарського призначення.
Крім цього, матеріали справи не містять рішення уповноважених органів про передачу в постійне користування Державному підприємству «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» спірної земельної ділянки. Також, матеріали справи не містять доказів отримання Державним підприємством «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» державного акту на право постійного користування спірною земельною ділянкою.
03.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок Полісся» надійшов відзив на апеляційну скаргу, у якому товариство просить залишити апеляційну скаргу без задоволення, а оскаржуване рішення суду - без змін.
Вважає, що спірна земельна ділянка в силу вимог пункту 21 розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, яким установлено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», відноситься до земель комунальної власності.
Товариство вважає недоведеним факт віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, оскільки матеріали справи не містять рішення відповідного органу щодо надання їй статусу земель саме лісогосподарського призначення. За доводами товариства, та обставина, що на земельній ділянці розташовуються насадження, які можна кваліфікувати як лісові, жодним чином не впливає на статус такої земельної ділянки, оскільки лісові насадження цілком природньо можуть розташовуватись і на землях сільськогосподарського призначення.
Також, наведені прокуратурою в позові твердження створюють загрозу непередбачуваного та свавільного втручання в право на мирне володіння майном, набутого товариством у цілком законний спосіб на підставі лише державних актів на землю та встановленого у певній справі факту процесуального правонаступництва ТОВ «Світанок Полісся» за ліквідованим підприємством СТОВ «Світанок». 
За доводами Товариства, обставини справи свідчать про відсутність в діях відповідачів порушень прямих вказівок закону, тому відсутні підстави стверджувати про незаконність розпорядження та надання земель у власність.
05.09.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від Державного підприємства «Спеціалізоване лісогосподарське підприємство «Київоблагроліс» надійшла заява про розгляд справи без їх участі. Аналогічну заяву подано третьою особою через підсистему «Електронний суд» 13.10.2025. 
12.11.2025 через підсистему «Електронний суд» до Північного апеляційного господарського суду від представника Київської обласної державної адміністрації надійшла заява про розгляд справи без його участі. 
Ухвалами Північного апеляційного господарського суду від 18.09.2025, від 16.10.2025 та від 13.11.2025 у розгляді апеляційної скарги оголошувались перерви до 16.10.2025, 13.11.2025 та 18.12.2025 відповідно.
В судове засідання, призначене на 18.12.2025 відповідач у справі - ТОВ «Світанок Полісся», а також третя особа своїх уповноважених представників не направили, про день, місце та час розгляду справи повідомлялись належним чином. 
Судова колегія, вислухавши думку учасників справи щодо можливості розгляду апеляційної скарги за відсутності представників відповідача та третьої особи, дійшла висновку про наявність підстав для подальшого розгляду справи без участі учасників справи, які не з`явилися, враховуючи, що представник товариства приймав участь у одному із судових засідань та висловлював свої заперечення проти доводів апеляційної скарги прокурора. 
Так, згідно з частинами 1 та 3 ст. 202 Господарського процесуального кодексу України неявка в судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час та місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею. Якщо учасник справи або його представник були належним чином повідомлені про судове засідання, суд розглядає справу за відсутності такого учасника справи у разі повторної неявки в судове засідання учасника справи (його представника) незалежно від причин неявки.
Відповідно до частини 12 статті 270 Господарського процесуального кодексу України неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає її розгляду. 
Водночас, колегія звертає увагу на те, що відкладення розгляду справи є правом та прерогативою суду, основною умовою для якого є не відсутність у судовому засіданні представників сторін, а неможливість вирішення спору у відповідному судовому засіданні.
В судовому засіданні прокурор підтримав вимоги та доводи апеляційної скарги, просив суд апеляційної інстанції оскаржуване рішення скасувати та постановити нове, яким позов задовольнити повністю. 
Представник відповідача - Ради висловив заперечення проти апеляційної скарги, вказуючи на безпідставність її доводів та вимог, просив відмовити у задоволенні апеляційної скарги, а рішення суду - залишити без змін. 
18.12.2025 колегією суддів проголошено вступну та резолютивну частини постанови.
Відповідно до вимог ч.ч. 1, 4 ст. 269 ГПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними у ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права.
Обговоривши доводи апеляційної скарги Заступника керівника Київської обласної прокуратури, відзивів Ради та Товариства на апеляційну скаргу Прокурора, дослідивши докази наявні у справі, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, судова колегія апеляційного господарського суду вважає, що апеляційна скарга Прокурора підлягає задоволенню.
Як встановлено під час апеляційного перегляду спору, рішенням Радинської сільської ради Поліського району Київської області від 15.07.2020 №840-53-VII «Про затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яка перебуває у ТОВ «Світанок Полісся», було затверджено технічну документацію та передано в оренду ТОВ «Світанок Полісся» для ведення товарного сільськогосподарського виробництва земельну ділянку з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 площею 41,5565 га на території Радинської сільської ради.
15.07.2020 між Радинською сільською радою (орендодавець) та ТОВ «Світанок Полісся» (орендар), на виконання рішення Ради, було укладено договір оренди землі, за змістом п. 1 якого орендодавець надає згідно рішення Радинської сільської ради від 15.07.2020 № 840-53-VII, а орендар приймає в строкове платне користування земельну ділянку із земель сільськогосподарського призначення комунальної власності для ведення товарного сільськогосподарського виробництва площею 41,5565 га з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005.
Відповідно до п. 8 договору оренди землі договір укладено на 49 років.
20.07.2020 на підставі рішення державного реєстратора виконавчого комітету Березанської міської ради Брикова О. С. від 20.07.2020 за індексним номером 37382531 до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно внесено запис про реєстрацію за Радинською сільською радою Поліського району права власності на земельну ділянку площею 41,5565 га, кадастровий номер 3223588000:13:001:0005, а також за ТОВ «Світанок Полісся» права користування на умовах оренди земельною ділянкою площею 41,5565 га, кадастровий номер 3223588000:13:001:0005.
У подальшому, листом від 30.05.2024 №210 ДП СЛП «Київоблагроліс» повідомило прокуратуру, що відповідно до матеріалів базового лісовпорядкування 2019 року земельна ділянка 3223588000:13:001:0005 накладається на квартал 8 Поліського агролісництва. До вказаного листа додано копію Проекту організації та розвитку лісового господарства, копію планшетів Поліського агролісництва, скріншот з програмного забезпечення Google Планета Земля з накладанням квартальної сітки Поліського агролісництва.
Предметом спору у справі, що переглядається є вимоги прокурора спрямовані на усунення державі в особі ОДА перешкод у користуванні земельною ділянкою лісового фонду.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісового фонду, належить державі на праві власності, а тому Радинська сільська рада (правонаступником якої стала Поліська селищна рада) не мала повноважень на здійснення реєстрації права комунальної власності на неї та розпорядження зазначеною земельною ділянкою на користь ТОВ «Світанок Полісся».
Суд першої інстанції, розглядаючи спір, не знайшов підстав для задоволення позовних вимог з огляду на недоведення прокурором факту віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності та, відповідно, факту порушення інтересів держави в особі Київської обласної державної адміністрації.
Переглядаючи справу в апеляційному порядку, колегія суддів вважає цей висновок суду передчасним, а також таким, що зроблений без належного дослідження обставин спору та доказів, долучених прокурором до матеріалів справи.
Так, спір у справі, що переглядається стосується земельної ділянки площею 41,5565 га з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005.
Спірна земельна ділянка була сформована на підставі оскаржуваного рішення Ради, а саме, у зв`язку із затвердженням Радою технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості)», яка перебуває у ТОВ «Світанок Полісся».
Прокурор наполягає, що оскільки спірна земельна ділянка накладається на земельну ділянку лісогосподарського призначення, то, фактично, також відноситься до земель лісогосподарського призначення, що перебувають у державній власності.
Відповідачі, натомість, вважають, що спірна земельна ділянка відноситься до земель сільськогосподарського призначення та перебуває у комунальній власності.
На підтвердження своєї позиції Прокурором надано Витяг з картографічної бази даних, сформований ВО «Укрдержліспроект» №03-607 від 22.05.2024 на підставі матеріалів лісовпорядкування 2019 року (т. 1 арк. 47-59). Також, до апеляційного суду Прокурором надано кольоровий варіант цього Витягу (т. 2 арк. 307-324).
Прокурор зауважує, що оскільки спірна земельна ділянка перебуває у постійному користуванні ДП СЛП «Київоблагроліс» і відносно неї здійснюються заходи щодо лісовпорядкування, то така земельна ділянка за категорією земель відноситься до земель саме лісогосподарського призначення, що виключає існування щодо неї права комунальної власності, а також можливість отримання в оренди для сільськогосподарських потреб. 
Натомість, спростовуючи позовні вимоги Прокурора, відповідачі свою правову позицію обґрунтовують виключно тим, що спірна земельна ділянка перебувала у постійному користуванні КСП «Світанок». 
Так, на підставі Державного акту від 22.05.2000 ІІ-КВ №001203 у постійному користуванні Колективного сільськогосподарського підприємства «Світанок» перебувало на праві постійного користування 1256,6 га земель товарного сільськогосподарського виробництва в адміністративних межах Радинської сільської ради Поліського району.
Також, відповідно до Державного акту на право постійного користування землею II-КВ № 001201 від 22.05.2000 Колективному сільськогосподарському підприємству «Світанок» надано в постійне користування 561,6 га землі в межах Орджонікідзевської (Романівської) сільської ради Поліського району.
КСП «Світанок» було припинено шляхом перетворення у СТОВ «Світанок», яке стало правонаступником прав та обов`язків КСП «Світанок». 
Відповідачі зауважують, що з урахуванням імперативних вимог пункту 21 Перехідних положень Земельного кодексу України (у редакції, чинній з 01.01.2019) та обставин припинення КСП «Світанок», до земель якого входила спірна земельна ділянка, з 01.01.2019 спірна земельна ділянка може вважатися власністю територіальної громади, на території якої вона розташована, тобто є такою, що перейшла до комунальної власності територіальної громади Радинської сільської ради у силу прямих вказівок Закону України від 10.07.2018 № 2498-VIII «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні», що було достатньою та належною правовою підставою, як для проведення державної реєстрації права комунальної власності на зазначену земельну ділянку так і виникнення у Ради права на здійснення повноважень щодо подальшого розпорядження нею.
Надаючи оцінку доводам сторін щодо спірної земельної ділянки, колегія суддів керується таким.
Як убачається із Державного акту №001203, його було видано на підставі рішення VIII сесії XIII скликання Поліської районної ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року №67. За цим актом КСП «Світанок» надано у постійне користування 1265,6 га землі в межах згідно з планом землекористування для товарного сільськогосподарського виробництва.
До акту додано план зовнішніх меж землекористування (т. 1 арк. 62, 63).
Дослідивши цей план, колегія суддів констатує, що:
- надані КСП «Світанок» землі сформовані не у вигляді єдиної земельної ділянки, а шляхом формування сукупності земельних ділянок різної площі. Наприклад, ділянка 20 - 215, 5 га, ділянка 22 - 14,7 га, ділянка 37 - 319, 5 га та ін.;
- надані КСП «Світанок» землі межують із землями Радинського лісництва Поліського держлісгоспу, - межа від «Б» до «В», а також із землями Зеленополянського лісництва Поліського держлісгоспу, - межа від «Д» до «Е» (т. 1 арк. 62);
- між землями, наданими КСП «Світанок» також розташовувались землі запасу, які так і позначені на плані, наприклад: землі запасу - 92,3 га, землі запасу 175,0 га та ін.;
- між землями, наданими КСП «Світанок» також розташовувались землі Поліського держлісгоспу, які позначені на плані під цифрою « 1», наприклад: ділянка 22 - 14,7 га оточена землями під позначкою « 1», тобто землями Поліського держлісгоспу, ділянка 21 - 6,2 га, навпаки, оточує земельну ділянку з позначкою « 1» та ін.
Як убачається із Державного акту №001201, його також було видано на підставі рішення VIII сесії XIII скликання Поліської районної ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року №67. За цим актом КСП «Світанок» надано у постійне користування 561,6 га землі в межах згідно з планом землекористування для товарного сільськогосподарського виробництва.
Із доданого до акту плану зовнішніх меж землекористування (т. 1 арк. 66, 67) вбачається, що:
- надані КСП «Світанок» землі сформовані не у вигляді єдиної земельної ділянки, а шляхом формування сукупності земельних ділянок різної площі. Наприклад, ділянка 2 - 71 га, ділянка 3 - 183,8 га, ділянка 2 - 71,0 га та ін.;
- між землями, наданими КСП «Світанок» також розташовувались землі запасу, які так і позначені на плані, наприклад: землі запасу - 325,2 га, землі запасу 11,0 га та ін.;
- між землями, наданими КСП «Світанок» також розташовувались землі Поліського держлісгоспу, які позначені на плані під цифрою « 1», наприклад: ділянки 13 - 10,1 га та 14 - 15,3 га межують із землями під позначкою « 1», тобто землями Поліського держлісгоспу, як і ділянка 3 - 183,8 га та ін.
З досліджених судом апеляційної інстанції державних актів №001203 та №001201 убачається, що КСП «Світанок» набуло у постійне користування землі, сформовані не єдиним масивом, а окремими земельними ділянками різної площі, а також, що ці землі межували або були оточені землями, які перебували у володінні Поліського держлісгоспу.
Набуття права постійного користування КСП «Світанок» відбулось у 1999 році, отже, правовідносини щодо набуття у постійне користування земельних ділянок лісогосподарського призначення та сільськогосподарського призначення були врегульовані нормами Лісового кодексу України від 21 січня 1994 року №3852-XII у редакції від 07.12.2000 та Земельного кодексу Української РСР від 18 грудня 1990 року №561-XII у редакції від 12.07.2000 (далі також - ЗК УРСР).
За змістом ст. 6 Лісового кодексу України, усі ліси в Україні є власністю держави. Від імені держави лісами розпоряджається Верховна Рада України. Верховна Рада України делегує відповідним Радам народних депутатів свої повноваження щодо розпорядження лісами, визначені цим Кодексом та іншими актами законодавства.
Ради народних депутатів в межах своєї компетенції надають земельні ділянки лісового фонду у постійне користування або вилучають їх в порядку, визначеному Земельним та цим кодексами.
Згідно з ч.ч. 1-3 ст. 9 Лісового кодексу України, користування земельними ділянками лісового фонду може бути постійним або тимчасовим.
У постійне користування земельні ділянки лісового фонду надаються спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, іншим підприємствам, установам, організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи (далі - постійні лісокористувачі), для ведення лісового господарства, а також для спеціального використання лісових ресурсів, потреб мисливського господарства, культурно-оздоровчих, рекреаційних, спортивних і туристичних цілей та проведення науково-дослідних робіт в порядку, передбаченому цим Кодексом.
Право постійного користування земельними ділянками лісового фонду посвідчується державним актом на право постійного користування землею.
За нормою ст. 19 Земельного кодексу УРСР, сільські, селищні Ради народних депутатів надають земельні ділянки у користування для всіх потреб із земель сіл, селищ, а також за їх межами для будівництва шкіл, лікарень, підприємств торгівлі та інших об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням населення (сфера послуг), сільськогосподарського використання, ведення селянського (фермерського) господарства, особистого підсобного господарства, індивідуального житлового, дачного і гаражного будівництва, індивідуального і колективного садівництва, городництва, сінокосіння і випасання худоби, традиційних народних промислів.
Міська Рада народних депутатів надає земельні ділянки (крім ріллі і земельних ділянок, зайнятих багаторічними насадженнями) для будь-яких потреб у межах міста.
Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів надають земельні ділянки за межами населених пунктів:
із земель запасу для сільськогосподарського використання;
із земель лісового і водного фонду у випадках, передбачених статтями 77 і 79 цього Кодексу;
для ведення селянського (фермерського) господарства, у разі відмови в наданні земельної ділянки сільською, селищною Радою народних депутатів.
Як вже зазначалось вище у постанові, КСП «Світанок» набуло у постійне користування землі для товарного сільськогосподарського виробництва на підставі рішення VIII сесії XIII скликання Поліської районної ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року №67.
Колегія суддів враховує, що на момент прийняття районною радою народних депутатів рішення від 24.12.1999 №67, власність на землю в Україні мала такі форми: державну, колективну, приватну. Усі форми власності визнавались рівноправними (ч. 1 ст. 3 ЗК УРСР).
За ч. 2 ст. 3 ЗК УРСР право розпоряджатись землею мали Ради народних депутатів, які в межах своєї компетенції передавали землі у власність або надавали у користування та вилучали їх.
Стаття 4 ЗК УРСР проголошувала, що у державній власності перебувають всі землі України, за винятком земель, переданих у колективну і приватну власність.
Суб`єктами права державної власності на землю виступають:
Верховна Рада України - на землі загальнодержавної власності України;
Верховна Рада Республіки Крим - на землі в межах території Республіки, за винятком земель загальнодержавної власності;
обласні, районні, міські, селищні, сільські Ради народних депутатів - на землі в межах їх територій, за винятком земель, що перебувають в загальнодержавній власності.
Землі, що перебувають у державній власності, можуть передаватися в колективну або приватну власність і надаватися у користування, у тому числі в оренду, за винятком випадків, передбачених законодавством України і Республіки Крим.
Не можуть передаватись у колективну та приватну власність, зокрема, землі лісового фонду, за винятком невеликих (до 5 гектарів) ділянок лісів, що входять до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств.
За змістом ст. 5 ЗК УРСР земля може належати громадянам на праві колективної власності. Суб`єктами права колективної власності на землю є колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, садівницькі товариства, сільськогосподарські акціонерні товариства, у тому числі створені на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств. 
Розпорядження земельними ділянками, що перебувають у колективній власності громадян, здійснюється за рішенням загальних зборів колективу співвласників.
У колективну власність можуть бути передані землі колективних сільськогосподарських підприємств, сільськогосподарських кооперативів, сільськогосподарських акціонерних товариств в тому числі створених на базі радгоспів та інших державних сільськогосподарських підприємств, землі садівничих товариств - за рішенням загальних зборів цих підприємств, кооперативів, товариств.
До прийняття такого рішення провадиться передача земельних ділянок, розташованих у межах населених пунктів, до відання сільської, селищної, міської Ради народних депутатів. 
Площа земель, що передаються у колективну власність, становить різницю між загальною площею земель, що знаходяться у віданні відповідної Ради і площею земель, які залишаються у державній власності (землі запасу, лісовий фонд, водний фонд, резервний фонд тощо) і у власності громадян. 
За змістом ст. 7 ЗК УРСР користування землею може бути постійним або тимчасовим.
Постійним визнається землекористування без заздалегідь установленого строку. 
Тимчасове користування землею може бути короткостроковим - до трьох років і довгостроковим - від трьох до двадцяти п`яти років. У разі виробничої необхідності ці строки може бути продовжено на період, що не перевищує одного строку відповідно короткострокового або довгострокового тимчасового користування. 
У постійне користування земля надається Радами народних депутатів із земель, що перебувають у державній власності, зокрема, сільськогосподарським підприємствам і організаціям, для ведення лісового господарства спеціалізованим підприємствам та ін.
Відповідно до ст. 60 ЗК УРСР колективні сільськогосподарські підприємства, сільськогосподарські кооперативи, сільськогосподарські акціонерні товариства можуть одержувати земельні ділянки у колективну власність, користування, у тому числі в оренду. 
Згідно зі ст. 76 ЗК УРСР землями лісового фонду визнаються землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства. 
Стаття 77 ЗК УРСР встановлювала, що землі лісового фонду використовуються за цільовим призначенням для ведення лісового господарства.
Районні, міські, в адміністративному підпорядкуванні яких є район, Ради народних депутатів за погодженням із державними органами лісового господарства можуть надавати колективним сільськогосподарським підприємствам, сільськогосподарським кооперативам, радгоспам, іншим підприємствам, установам, організаціям і громадянам у тимчасове користування землі лісового фонду, що є у користуванні державних лісогосподарських підприємств, установ і організацій, для сільськогосподарських цілей. Плата за вказані землі вноситься в порядку, передбаченому статтею 36 цього Кодексу.
Порядок використання земель лісового фонду визначається законодавством України.
Отже, за змістом норм статей 3, 4, 5, 7, 60, 76, 77 ЗК УРСР:
- земельні ділянки сільськогосподарського призначення могли перебувати у колективній, державній та приватній власності. Також, земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності могли надаватись колективним сільськогосподарським підприємствам у постійне користування;
- земельні ділянки лісового фонду, якими визнаються усі землі, вкриті лісом, можуть перебувати у державній власності та виключно за умов включення земель лісового фонду до 5 га до складу угідь сільськогосподарських підприємств, селянських (фермерських) господарств можуть передаватись у колективну та приватну власність;
- у постійне користування землі лісового фонду можуть передаватись виключно державним лісогосподарським підприємствам.
Згадані положення також відображені у доданих до державних актів №001203 та №001201 планах меж землекористування, зокрема, у планах відмежовано землі надані КСП у постійне користування для товарного сільськогосподарського виробництва, та землі, що перебували у постійному користування Поліського держлісгоспу.
Оскільки, як убачається із державних актів №001203 та №001201, землі отримані у постійне користування КСП «Світанок» були сформовані не єдиним масивом, а сукупністю окремих земельних ділянок, то незалежно від того, оточені цими земельними ділянками чи ні, землі лісогосподарського призначення будь-якої площі, розташовані біля цих земель залишились у державній власності.
Водночас, Відповідачі не спростували доводів Прокурора про те, що на спірній земельній ділянці ростуть ліси.
Так, за інформацією, наданою ВО «Укрдержліспроект» з посиланням на фрагменти з Публічної кадастрової карти України із нанесенням місць розташування спірної земельної ділянки та земель лісогосподарського призначення, щодо яких ДП «Поліський лісгосп» та ДП СЛП «Київоблагроліс» здійснюється заходи з лісовпорядкування, спірна земельна ділянка з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 практично повністю накладається на землі виділу №8, квартали №33-67 ДП СЛП «Київоблагроліс» Північний агролісгосп Поліського лісництва (т. 2 арк. 319).
При цьому, колегія суддів зауважує, що подані Прокурором на підтвердження факту накладення спірної земельної ділянки на землі ДП «Поліський лісгосп» та ДП СЛП «Київоблагроліс» докази не містять суперечностей з іншими матеріалами справи, та фактично не були спростовані відповідачами шляхом подання відповідних доказів, та не вимагають спеціальних знань для їх оцінки.
Зокрема, матеріали справи не містять копії технічної документації, яка була затверджена оскаржуваним рішенням Ради, незважаючи на те, що ця документація витребовувалась колегією суддів безпосередньо у Ради та у Товариства. Так, у судовому засіданні, що відбулось 13.11.2025, представник Ради надав пояснення суду апеляційної інстанції щодо неможливості надання суду для огляду матеріалів технічної документації щодо спірної земельної ділянки.
За змістом ч. 4 ст. 13 ГПК України, кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних з вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій. У тому числі, щодо подання чи не подання відповідних доказів.
Поряд з цим, інформація, надана ВО «Укрдержліспроект», яке засноване на державній власності, створене на підставі наказу Міністерства лісового господарства України від 30.09.1991 за № 119, належить до сфери управління Державного агентства лісових ресурсів України, тобто органом, уповноваженим державою фактично бути носієм даних про лісовпорядкування.
Суд апеляційної інстанції, в силу приписів ч. 4 ст. 236 ГПК України, враховує правову позицію, викладену Верховним Судовим у постанові від 13.11.2019 у справі № 361/6826/16-ц, предметом розгляду якої, як і у даній справі, є встановлення того чи входить спірна земельна ділянка до земель лісового господарства, які перебувають постійному користуванні.
Так, Верховний Суд у вищезазначеній постанові зауважив, що ВО «Укрдержліспроект» створене з метою проведення лісовпорядкування на всій території лісового фонду України, яке включає систему державних заходів, спрямованих на забезпечення охорони і захисту, раціонального використання, підвищення продуктивності лісів та їх відтворення, оцінку лісових ресурсів, а також підвищення культури ведення лісового господарства. ВО «Укрдержліспроект» здійснює комплекс лісовпорядних робіт для всіх лісокористувачів, незалежно від форм власності і відомчої підпорядкованості за єдиною системою в порядку, встановленому Державним агентством лісових ресурсів України за погодженням з Міністерством охорони навколишнього природного середовища, тобто володіє інформацією про лісовпорядкування.
Таким чином, надана ВО «Укрдержліспроект» інформація з доданим викопіюванням з Публічної кадастрової карти України є допустимим доказом в розумінні ст. 77 ГПК України, оскільки надана уповноваженим суб`єктом, який безпосередньо володіє необхідними знаннями та технічними можливостями для обробки інформації з державних лісового та земельного кадастрів.
Переглядаючи спір, колегія суддів звертає увагу учасників справи на те, що ЛК України (статті 94-96), чинний на дату прийняття рішення ради від 24.12.1999 №67, видачі та реєстрації державних актів №001203 та №001201, а також ЛК України у редакції чинній на дату виникнення спірних правовідносин сторін, тобто прийняття Радою оскаржуваного рішення, укладення договору оренди та реєстрації спірної земельної ділянки за відповідачами, - включають поняття ведення обліку лісів та обов`язковості здійснення заходів щодо лісовпорядкування.
Так, за змістом ст. 54 ЛК України у редакції, чинній на дату виникнення спірних правовідносин сторін, облік лісів включає збір та узагальнення відомостей, які характеризують кожну лісову ділянку за площею, кількісними та якісними показниками.
Основою ведення обліку лісів є матеріали лісовпорядкування.
Ведення обліку лісів забезпечується постійним підтриманням в актуалізованому стані характеристик кожної лісової ділянки, їх змін, спричинених господарською діяльністю, стихійним лихом або іншими причинами.
Громадяни та юридичні особи мають право на отримання у встановленому законодавством порядку інформації про облік лісів.
Відповідно до ст. 45 ЛК України, лісовпорядкування включає комплекс заходів, спрямованих на забезпечення ефективної організації та науково обґрунтованого ведення лісового господарства, охорони, захисту, раціонального використання, підвищення екологічного та ресурсного потенціалу лісів, культури ведення лісового господарства, отримання достовірної і всебічної інформації про лісовий фонд України.
Згідно зі статтею 46 ЛК України лісовпорядкування, зокрема, передбачає: відновлення у встановленому порядку меж території лісового фонду України і визначення внутрігосподарської організації; виконання відповідних топографо-геодезичних робіт і спеціального картографування лісів, виготовлення планово-картографічних матеріалів; визначення породного та вікового складу деревостанів, їх стану, якісних і кількісних характеристик лісових ресурсів; ландшафтні, ґрунтові, лісотипологічні, лісобіологічні та інші обстеження і дослідження лісових природних комплексів; забезпечення первинного обліку лісів і державного лісового кадастру; складання проектів організації і розвитку лісового господарства та здійснення авторського нагляду за їх виконанням та інші лісовпорядні дії.
Нормою ст. 47 ЛК України визначено, що лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею 100 гектарів і більше для кожного з постійних лісокористувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 10 років державними лісовпорядними організаціями за єдиною системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Лісовпорядкування в лісах усіх форм власності сумарною площею до 100 гектарів для кожного з постійних лісокористувачів і власників лісів є обов`язковим на всій території України та здійснюється один раз на 20 років підприємствами, установами, організаціями всіх форм власності за єдиною системою в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У лісах, що перебувають у державній власності, лісовпорядкування здійснюється за рахунок коштів державного бюджету, у лісах комунальної власності - за рахунок коштів місцевого бюджету, у лісах приватної власності - за кошти їх власників. Лісовпорядкування може здійснюватися за рахунок інших джерел, не заборонених законом.
Статтею 48 ЛК України унормовано, що у матеріалах лісовпорядкування дається якісна і кількісна характеристика кожної лісової ділянки, комплексна оцінка ведення лісового господарства, що є основою для розроблення на засадах сталого розвитку проекту організації та розвитку лісового господарства відповідного об`єкта лісовпорядкування.
Проект організації та розвитку лісового господарства передбачає екологічно обґрунтоване ведення лісового господарства і розробляється відповідно до нормативно-правових актів, що регулюють організацію лісовпорядкування.
У проекті організації та розвитку лісового господарства визначаються і обґрунтовуються основні напрями організації і розвитку лісового господарства об`єкта лісовпорядкування з урахуванням стану та перспектив економічного і соціального розвитку регіону.
Матеріали лісовпорядкування затверджуються в установленому порядку органом виконавчої влади з питань лісового господарства Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері лісового господарства, за погодженням відповідно з органом виконавчої влади з питань охорони навколишнього природного середовища Автономної Республіки Крим, центральним органом виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері охорони навколишнього природного середовища.
Затверджені матеріали лісовпорядкування є обов`язковими для ведення лісового господарства, планування і прогнозування використання лісових ресурсів.
Оскільки лісовпорядкування може здійснюватися виключно лісокористувачами, затверджується у встановленому законом порядку та є обов`язковим для ведення лісового господарства, колегія суддів вважає, що такі матеріали є належним та допустимим доказом розташування на спірній земельній ділянці лісу як природнього об`єкту. Тому, сукупність доказів, що є у матеріалах справи, переконливо вказує на те, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою саме лісогосподарського призначення. 
Відповідачі ж не надали жодних доказів, які в свідчили про віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення.
Констатація у рішенні Ради та у договорі оренди цієї обставини, з огляду на оскарження їх прокурором та надання доказів протилежного, не є переконливим доказом віднесення спірної земельної ділянки до земель сільськогосподарського призначення.
Звертаючись із позовом, Прокурор вказував на порушення прав ОДА як особи, уповноваженої на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення.
Специфікою права державної і комунальної власності на землю є те, що таке право виникає у відповідного органу в силу закону.
Наполягаючи на тому, що спірна земельна ділянка відноситься до земель комунальної власності, Рада і Товариство посилаються на п. 21 Розділу X «Прикінцеві положення» ЗК України, яким визначено, що з дня набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» землі колективних сільськогосподарських підприємств, що припинені (крім земельних ділянок, які на день набрання чинності зазначеним Законом перебували у приватній власності), вважаються власністю територіальних громад, на території яких вони розташовані. Зазначений Закон є підставою для державної реєстрації права комунальної власності на земельні ділянки, сформовані за рахунок земель, які в силу зазначеного Закону переходять до комунальної власності.
Підкреслюючи, що КСП «Світанок» було припинено шляхом його реорганізації у СТОВ «Світанок», відповідачі наполягають, що спірна земельна ділянка є об`єктом права комунальної власності як така, що перебувала у постійному користуванні КСП «Світанок».
Разом з цим, як уже було встановлено апеляційним судом, за Державними актами №001203 та №001201 у постійному користуванні КСП «Світанок» перебували землі передані для товарного сільськогосподарського виробництва.
Відтак, оскільки п.21 Розділу X «Прикінцеві положення» ЗК України та Закон України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вирішення питання колективної власності на землю, удосконалення правил землекористування у масивах земель сільськогосподарського призначення, запобігання рейдерству та стимулювання зрошення в Україні» спрямовані на урегулювання питання приналежності земельних ділянок, які перебували у КСП на праві колективної власності, то, згадані норми не можуть бути застосовані до земель, які перебували у постійному користуванні КСП на підставі Державних актів №001203 та №001201.
За таких обставин, колегія суддів відхиляє посилання Відповідачів на п.21 Розділу X «Прикінцеві положення» ЗК України.
Інших доказів відповідачі на підтвердження віднесення спірної земельної ділянки до земель комунальної власності, - не надали.
Водночас, вирішуючи питання приналежності спірної земельної ділянки до земель державної чи комунальної власності на момент прийняття Радою оскаржуваного Прокурором рішення (15.07.2020), колегія суддів виходить з того, що спірна земельна ділянка є земельною ділянкою лісогосподарського призначення, як така, на якій безпосередньо росте ліс. Ліс, як природній об`єкт нерозривно зв`язаний із земельною ділянкою, на якій він росте. Законодавство, яке регулювало питання використання лісу та земельної ділянки, на якій він росте, з розвитком суспільних відносин неодноразово змінювалось та уточнювалось. Разом з цим, однією із основних засад, закріплених у Конституції України є саме раціональне використання природних ресурсів, до яких, зокрема, віднесено і ліс як природній об`єкт та землю, на якій цей ліс розташований.
За матеріалами лісовпорядкування, переважний вік дерев, які розташовані у виділах 34-57 кварталу №8 Поліського лісництва складає 50-90 років (т. 1 арк. 100-103). Відповідно до Держактів на землю №001203, 001201 землі, надані у постійне користування КСП «Світанок» межують із землями ДП «Поліський лісгосп». 
За інформацією, наданою ВО «Укрдержліспроект», лісовпорядкування здійснювалось ДП «Поліський лісгосп», а також у подальшому, - ДП СПЛ «Київоблагроліс».
За таких обставин, колегія суддів приходить до висновку, що спірна земельна ділянка є частиною лісу, який на момент надання КСП «Світанок» права постійного користування у 2000 році, - уже був сформований як цілісний природній об`єкт.
Так, відповідно до ст. 3 ЛК України у редакції, чинній на дату прийняття рішення Поліської районної ради народних депутатів від 24 грудня 1999 року №67, яке стало підставою для видачі КСП «Світанок» державних актів на право постійного користування №001203, 001201, - ліс - це сукупність землі, рослинності, в якій домінують дерева та чагарники, тварин, мікроорганізмів та інших природних компонентів, що в своєму розвитку біологічно взаємопов`язані, впливають один на одного і на навколишнє середовище.
Пункт 5 частини 1 ст. 2 ЗК УРСР за цільовим призначенням землі лісового фонду виокремлює в окрему категорію. 
Як уже було зауважено, статтею 76 ЗК УРСР землями лісового фонду визначались землі, вкриті лісом, а також не вкриті лісом, але надані для потреб лісового господарства. Тобто, віднесення земель до земель лісового фонду відбувалось виключно за умови розташування на них лісу.
З прийняттям ЗК України від 25.10.2001, землі також було розподілено за цільовим призначенням, та виокремлено землі лісового фонду в окрему категорію (пункт «е» ч.1 ст. 19).
І лише з прийняттям нової редакції Лісового кодексу України у 2006 році (Закон України №3404-IV від 08.02.2006), назву категорії земель «землі лісового фонду» було замінено на «землі лісогосподарського призначення».
Незалежно від того, що у ЛК України у редакції Закону України №3404-IV від 08.02.2006 надано визначення земель лісогосподарського призначення, як таких, до яких віднесено лісові землі, на яких розташовані лісові ділянки, та нелісові землі, зайняті сільськогосподарськими угіддями, водами й болотами, спорудами, комунікаціями, малопродуктивними землями тощо, які надані в установленому порядку та використовуються для потреб лісового господарства, враховуючи, що ліс сформувався на спірній земельній ділянці задовго до внесення змін у земельне та лісове законодавство у 2006 році, колегія суддів приходить до висновку, що спірна земельна ділянка відноситься до земель лісогосподарського призначення, незалежно від того, чи було щодо неї прийнято рішення про надання у користування для потреб лісового господарства. 
При цьому, за матеріалами лісовпорядкування, затвердженими наказом Київського обласного та по м. Києву управління лісового та мисливського господарства від 08.09.2022 №48, землі кварталу №8 не перебувають у межах населених пунктів, зокрема Радинської сільської ради, а відносяться до експлуатаційних лісів (т. 1 арк. 139).
Отже, спірна земельна ділянка розташована за межами населеного пункту тавідноситься до земель лісогосподарського призначення.
Відповідно до ст. 6 Закону України «Про розмежування земель державної та комунальної власності» від 05.02.2004 №1457-IV при розмежуванні земель державної та комунальної власності не можуть передаватися до земель комунальної власності, зокрема, землі лісового фонду за межами населених пунктів. Закон втратив чинність на підставі Закону №5245-VI від 06.09.2012.
Пунктом 4 Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI, унормовано, що у державній власності залишаються:
а) розташовані в межах населених пунктів земельні ділянки:
на яких розташовані будівлі, споруди, інші об`єкти нерухомого майна державної власності;
які перебувають у постійному користуванні органів державної влади, державних підприємств, установ, організацій, Національної академії наук України, державних галузевих академій наук;
які належать до земель оборони;
б) земельні ділянки, що використовуються Чорноморським флотом Російської Федерації на території України на підставі міжнародних договорів, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України;
в) землі зон відчуження та безумовного (обов`язкового) відселення, що зазнали радіоактивного забруднення внаслідок Чорнобильської катастрофи;
г) усі інші землі, розташовані за межами населених пунктів, крім земельних ділянок приватної власності та земельних ділянок, зазначених у підпункті "а" пункту 3 цього розділу (тобто земельні ділянки, які перебувають у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій та всі інші землі, розташовані в межах відповідних населених пунктів), а також земель, які відповідно до закону віднесені до комунальної власності.
А оскільки спірна земельна ділянка не перебуває у постійному користуванні органів місцевого самоврядування, комунальних підприємств, установ, організацій, не розташована у межах населеного пункту, вона відноситься до земель державної, а не комунальної власності.
Доводи Прокурора у цій частині є обґрунтованими.
Натомість, відповідачами не надано переконливих доводів та не наведено норм чинного законодавства, на підставі яких Рада могла набути спірну ділянку у комунальну власність у 2020 році.
Статтею 122 ЗК України у редакції, чинній на дату ухвалення Радою оскаржуваного рішення встановлено, що сільські, селищні, міські ради передають земельні ділянки у власність або у користування із земель комунальної власності відповідних територіальних громад для всіх потреб.
Верховна Рада Автономної Республіки Крим, обласні, районні ради передають земельні ділянки у власність або у користування з відповідних земель спільної власності територіальних громад для всіх потреб.
Районні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах сіл, селищ, міст районного значення для всіх потреб та за межами населених пунктів для:
а) ведення водного господарства;
б) будівництва об`єктів, пов`язаних з обслуговуванням жителів територіальної громади району (шкіл, закладів культури, лікарень, підприємств торгівлі тощо), з урахуванням вимог частини сьомої цієї статті;
в) індивідуального дачного будівництва.
Центральний орган виконавчої влади з питань земельних ресурсів у галузі земельних відносин та його територіальні органи передають земельні ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, крім випадків, визначених частиною восьмою цієї статті, у власність або у користування для всіх потреб.
Обласні державні адміністрації на їхній території передають земельні ділянки із земель державної власності, крім випадків, визначених частинами третьою, четвертою і восьмою цієї статті, у власність або у користування у межах міст обласного значення та за межами населених пунктів, а також земельні ділянки, що не входять до складу певного району, або у випадках, коли районна державна адміністрація не утворена, для всіх потреб.
Враховуючи встановлені під час апеляційного провадження обставини розташування спірної земельної ділянки за межами населеного пункту, а також норми ст. 122 ЗК України, Розділу ІІ «Прикінцевих та перехідних положень» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо розмежування земель державної та комунальної власності» від 06.09.2012 № 5245-VI, чинні на 20.07.2020, колегія суддів приходить до висновку, що Радинська сільська рада Поліського району не мала достатніх повноважень для здійснення будь-яких дій щодо спірної земельної ділянки, - зокрема, ухвалення оспорюваного рішення, укладення договору оренди та реєстрації права власності за собою.
Колегія суддів також враховує, що на час звернення Прокурора із позовом, Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо вдосконалення системи управління та дерегуляції у сфері земельних відносин» від 28.04.2021 № 1423-IX Розділ Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України доповнено п. 24.
Відповідно до п.24 Розділу Х «Перехідні положення» Земельного кодексу України, з дня набрання чинності цим пунктом землями комунальної власності територіальних громад вважаються всі землі державної власності, розташовані за межами населених пунктів у межах таких територіальних громад, крім земель природно-заповідного та іншого природоохоронного призначення в межах об`єктів і територій природно-заповідного фонду загальнодержавного значення, лісогосподарського призначення. Пункт набув чинності 27.05.2021.
Тобто, як на час ухвалення оскаржуваного рішення, так і на час звернення прокурором із позовом, спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, а ОДА є органом, уповноваженим на розпорядження такими земельними ділянками.
Переглядаючи спір у апеляційному порядку, колегія суддів відхиляє доводи відповідачів стосовно того, що Товариство набуло спірну земельну ділянку у порядку правонаступнитцва після КСП «Світанок» та СТОВ «Світанок» на підставі державних актів №001203 та №001201.
Перш за все варто наголосити на тому, що Товариство не надало жодних доказів у розумінні ст. 73 ГПК України для підтвердження обставин правонаступництва. Сформульовані у відзиві на позов (т. 1 арк. 202 - 216) твердження щодо правонаступництва підкріплені посиланнями на декілька судових рішень, які містять певні висновки щодо наявності чи відсутності такого правонаступництва.
Оскільки Товариство не надало жодних доказів щодо правонаступництва, колегія суддів вважає за можливе застосувати ч. 4 ст. 75 ГПК України в частині надання преюдиційного значення обставинам, встановленим у постанові Північного апеляційного господарського суду від 19.07.2022 у справі №911/839/21 за позовом Керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської обласної прокуратури в інтересах держави в особі Головного управління Держгеокадастру у Київській області до: 1) Поліської селищної ради, 2) Товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок Полісся» про визнання недійсними рішень та договорів оренди землі. Постанова набула законної сили.
Так, апеляційним судом під час апеляційного перегляду спору на підставі наявного в матеріалах справи Витягу з Єдиного державного реєстру юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань станом на 11.05.2021 №11399352202 було встановлено, що Товариство з обмеженою відповідальністю «Світанок Полісся» (код ЄДРПОУ 43595021) є правонаступником Сільськогосподарського товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок» (код ЄДРПОУ 30163758).
Також, на підставі наявного у матеріалах справи протоколу загальних зборів учасників ТОВ «Світанок Полісся» від 08.04.2020, посвідченого приватним нотаріусом Іванківського районного нотаріального округу Київської області Білан Є.Г. за №1096, 1097, апеляційним судом було встановлено, що до ТОВ «Світанок Полісся» як правонаступника, передаються всі права, майно та обов`язки СТОВ «Світанок», які належать йому.
Рішенням загальних зборів засновників СТОВ «Світанок» від 20.04.2020, у зв`язку із ліквідацією СТОВ «Світанок» (правонаступника КСП «Світанок») вирішено передати право власності на земельні ділянки колективної власності СТОВ «Світанок» правонаступнику ТОВ «Світанок Полісся» загальною площею 747,78 га, передати право постійного користування землями загальною площею - 2174,5 га правонаступнику ТОВ «Світанок Полісся», а також вважати ТОВ «Світанок Полісся» правонаступником СТОВ «Світанок».
Рішенням загальних зборів учасників СТОВ «Світанок Полісся» від 21.04.2020 вирішено наступне. У зв`язку з тим, що ТОВ «СВІТАНОК ПОЛІССЯ» є правонаступником СТОВ «СВІТАНОК» (правонаступник КСП «СВІТАНОК»), прийнято у власність товариства землі колективної власності СТОВ «СВІТАНОК» площею - 747,78 га, які належали СТОВ «СВІТАНОК» на підставі державних актів на право колективної власності серії КВ №000005 від 22.05.2000 року; серії КВ №000006 від 22.05.2000 року; серії КВ №000004 від 22.05.2000 року. Також, запропоновано ТОВ «СВІТАНОК ПОЛІССЯ», як правонаступнику СТОВ «СВІТАНОК», прийняти землі площею - 2174,5 га, які перебували в постійному користуванні СТОВ «СВІТАНОК» (правонаступник КСП «СВІТАНОК») на підставі державних актів серії ІІ-КВ №001203 від 22.05.2000, ІІ-КВ №001202 від 22.05.2000, ІІ-КВ №001201 від 22.05.2000.
Згідно з Актом прийому-передачі від 22.04.2020, у відповідності до рішення зборів засновників СТОВ «Світанок» (правонаступника КСП «СВІТАНОК») від 20.04.2020 та рішення загальних зборів учасників СТОВ «СВІТАНОК ПОЛІССЯ» від 21.04.2020, комісією у складі директора СТОВ «СВІТАНОК» Марущака В.І. та директора ТОВ «СВІТАНОК ПОЛІССЯ» ОСОБА_1 складено акт про те, що СТОВ «СВІТАНОК» передав, а ТОВ «СВІТАНОК ПОЛІССЯ» прийняв землі колективної власності площею 747,78 га СТОВ «СВІТАНОК», належних йому на підставі державних актів на право колективної власності серії КВ №000005 від 22.05.2000, серії КВ №000006 від 22.05.2000, серії КВ №000004 від 22.05.2000.
Колегія суддів, переглядаючи справу, не вбачає підстав для повторного з`ясування обставин наявності або ж відсутності правонаступництва ТОВ «Світанок Полісся» за правами і обов`язками СТОВ «Світанок», оскільки господарські суди неодноразово встановлювали цю обставину під час розгляду спорів у справах №911/839/21, №911/838/21, №911/404/21 та ін.
Зокрема, Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного господарського суду у постанові від 21.03.2023 у cправі №911/404/21 погодився із позицію суду першої інстанції, рішення якого залишив в силі, про те, що ТОВ «Світанок Полісся» є правонаступником СТОВ «Світанок» (КСП «Світанок») щодо земель, які перебувати у КСП «Світанок» на праві постійного користування на підставі державного акта від 22.05.2000 № ІІ-КВ 001203.
Тому, колегія суддів вважає за можливе застосувати положення ч. 4 ст. 75 ГПК України в частині надання встановленій у рішенні Господарського суду Київської області від 23.02.2022 обставині правонаступництва ТОВ «Світанок Полісся» прав СТОВ «Світанок» (КСП «Світанок»), - преюдиційного значення.
Отже, ТОВ «Світанок Полісся» є користувачем земель, що перебували у постійному користуванні СТОВ «Світанок» (КСП «Світанок») на підставі державних актів від 22.05.2000 № ІІ-КВ 001203 та № ІІ-КВ 001201.
Як уже було досліджено апеляційним судом, землі на підставі згаданих державних актів надавались у постійне користування не єдиним масивом, а окремими земельними ділянками з визначеними у планах меж землекористування межами та площами.
Відповідно до п.п. 2, 10 Розділу VII «Прикінцеві та перехідні положення» Закону України «Про Державний земельний кадастр», земельні ділянки, право власності (користування) на які виникло до 2004 року, вважаються сформованими незалежно від присвоєння їм кадастрового номера. У разі якщо відомості про зазначені земельні ділянки не внесені до Державного реєстру земель, їх державна реєстрація здійснюється на підставі технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості) за заявою їх власників (користувачів земельної ділянки державної чи комунальної власності) або особи, яка подала заяву про визнання спадщини відумерлою, якщо така справа прийнята до провадження судом.
Отже, маючи у постійному користуванні землі на підставі державних актів від 22.05.2000 № ІІ-КВ 001203 та № ІІ-КВ 001201 та бажаючи їх зареєструвати у державному реєстрі за собою, Товариство мало б звернутись до відповідного органу державної влади або місцевого самоврядування із заявою про надання дозволу, та у подальшому, для затвердження технічної документації із землеустрою щодо встановлення (відновлення) меж земельної ділянки в натурі (на місцевості).
Саме це, за доводами Товариства і Ради, було здійснено ТОВ «Світанок Полісся» та мало наслідком ухвалення Радою оскаржуваного рішення.
Однак, правопопередник правонаступнику може передати виключно той обсяг прав та у тій конфігурації (межі, площа), якими він володіє сам.
Посилаючись на те, що спірна земельна ділянка набута Товариством як така, що перебувала на праві постійного користування у СТОВ «Світанок» на підставі державних актів від 22.05.2000 № ІІ-КВ 001203 та № ІІ-КВ 001201, Товариство, втім, не ідентифікувало її на планах меж землекористування, доданих до державних актів, не вказало номер земельної ділянки, її площу та не надало технічну документацію, на підставі якої мали б відновлюватись межі спірної земельної ділянки в натурі (на місцевості).
При цьому, за нормами ЛК України, землі лісогосподарського призначення могли передаватись у постійне користування лише спеціалізованим лісогосподарським підприємствам, до яких КСП не належало та виключно для використання таких земель у лісогосподарських потребах. Лісовий кодекс України дозволяв надання таких земель у тимчасове користування, однак, ані Рада, ані Товариство не надали доказів перебування на праві тимчасового користування земель лісогосподарського призначення у КСП «Світанок» та СТОВ «Світанок».
Враховуючи викладене, а також встановлену під час апеляційного провадження обставину належності спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, колегія суддів приходить до висновку, що спірна земельна ділянка не є частиною земель товарного сільськогосподарського виробництва, які перебували у КСП «Світанок» на праві постійного користування на підставі державних актів від 22.05.2000 № ІІ-КВ 001203 та № ІІ-КВ 001201, відтак, така земельна ділянка не могла надаватись Радою Товариству у спосіб ухвалення рішення про затвердження технічної документації з наданням землі в оренду.
Підсумовуючи встановлене, колегія суддів приходить до висновку, що спірна земельна ділянка відноситься до земель державної власності, а відповідачі, маючи на меті користування цією земельною ділянкою, використали державні акти від 22.05.2000 № ІІ-КВ 001203 та № ІІ-КВ 001201 як правову підставу для оформлення права комунальної власності на неї та надання її в оренду.
За змістом частин 1, 2 статті 5 Господарського процесуального кодексу України, здійснюючи правосуддя, господарський суд захищає права та інтереси фізичних і юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного права чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону.
Статтею 15 Цивільного кодексу України закріплено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист свого інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного законодавства.
Під захистом права розуміється державно-примусова діяльність, спрямована на відновлення порушеного права суб`єкта правовідносин та забезпечення виконання юридичного обов`язку зобов`язаною стороною. Спосіб захисту може бути визначено як концентрований вираз змісту (суті) міри державного примусу, за допомогою якого відбувається досягнення бажаного для особи, право чи інтерес якої порушені, правового результату.
Способи захисту цивільного права чи інтересу - це визначені законом матеріально-правові заходи охоронного характеру, за допомогою яких проводиться поновлення (визнання) порушених (оспорюваних) прав, інтересів і вплив на правопорушника і такі способи мають бути доступними й ефективними. Особа, права якої порушено, може скористатися не будь-яким, а цілком конкретним способом захисту свого права. Переважно спосіб захисту порушеного права прямо визначається спеціальним законом і регламентує конкретні цивільні правовідносини. Застосування конкретного способу захисту цивільного права залежить як від змісту права чи інтересу, за захистом якого звернулася особа, так і від характеру його порушення, невизнання або оспорення. Це право чи інтерес суд має захистити у спосіб, який є ефективним, тобто таким, що відповідає змісту відповідного права чи інтересу, характеру його порушення, невизнання або оспорення та спричиненим цими діяннями наслідкам. Вимога захисту цивільного права чи інтересу має забезпечити їх поновлення, а у разі неможливості такого поновлення - гарантувати особі отримання відповідного відшкодування. Зазначені правові позиції неодноразово висловлювалась Великою Палатою Верховного Суду і Верховним Судом, та узагальнено викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 31.08.2021 у справі № 903/1030/19.
Спосіб захисту втілює безпосередню мету, якої прагне досягти суб`єкт захисту (позивач), вважаючи, що таким чином буде припинено порушення (чи оспорювання) його прав, він компенсує витрати, що виникли у зв`язку з порушенням його прав, або в інший спосіб нівелює негативні наслідки порушення його прав.
Застосування судом того чи іншого способу захисту має призводити до відновлення порушеного права позивача без необхідності повторного звернення до суду. Судовий захист повинен бути повним та відповідати принципу процесуальної економії, тобто забезпечити відсутність необхідності звернення до суду для вжиття додаткових засобів захисту. Такі висновки сформульовані в постановах Великої Палати Верховного Суду від 22.09.2020 у справі № 910/3009/18, від 19.01.2021 у справі № 916/1415/19, від 16.02.2021 у справі № 910/2861/18 та постановах Верховного Суду від 20.12.2022 у справі № 914/1688/21, від 04.10.2022 у справі № 914/2476/20, від 08.11.2022 у справі № 917/304/21.
Серед способів захисту речових прав цивільне законодавство виокремлює, зокрема, витребування майна із чужого незаконного володіння (стаття 387 ЦК України) та усунення перешкод у здійсненні права користування та розпорядження майном (стаття 391 ЦК України, частина 2 статті 152 ЗК України). Наведені способи захисту можна реалізувати шляхом подання віндикаційного та негаторного позовів відповідно.
Предметом віндикаційного позову є вимога власника, який не є фактичним володільцем індивідуально визначеного майна, до особи, яка незаконно фактично володіє цим майном, про повернення його з чужого незаконного володіння.
Негаторний позов - це позов власника, який є фактичним володільцем майна, до будь-якої особи про усунення перешкод, які ця особа створює у користуванні чи розпорядженні відповідним майном. Позивач за негаторним позовом вправі вимагати усунути існуючі перешкоди чи зобов`язати відповідача утриматися від вчинення дій, що можуть призвести до виникнення таких перешкод. Означений спосіб захисту спрямований на усунення порушень прав власника, які не пов`язані з позбавленням його володіння майном.
Власник земельної ділянки може вимагати, зокрема, усунення будь-яких порушень його прав на землю, навіть якщо ці порушення не пов`язані з позбавленням права володіння земельною ділянкою (частина 2 статті 152 ЗК України).
Власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпоряджання своїм майном (стаття 391 ЦК України).
Заволодіння громадянами та юридичними особами землями, які є обмеженими у цивільному обороті, - є неможливим.
Отже, зайняття спірної земельної ділянки з порушенням положень ЗК України та ЛК України треба розглядати як не пов`язане з позбавленням володіння порушення права власності держави чи відповідної територіальної громади. 
У такому разі позовну вимогу про зобов`язання повернути земельну ділянку варто розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж усього часу тривання порушення прав законного володільця відповідної земельної ділянки (див. пункт 71 постанови Великої Палати Верховного Суду від 28.11.2018 у справі № 504/2864/13-ц, пункт 96 постанови Великої Палати Верховного Суду від 04.07.2018 у справі № 653/1096/16-ц, а також пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суд від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц). 
Власник земельної ділянки лісогосподарського призначення може вимагати усунення порушення його права власності на цю ділянку, зокрема, оспорюючи відповідні рішення органів державної влади чи органів місцевого самоврядування, договори або інші правочини та вимагаючи повернути таку ділянку.
Тому повернення земельної ділянки лісового призначення державі необхідно розглядати як негаторний позов, який можна заявити впродовж всього часу тривання порушення прав законного володільця цієї ділянки (схожі висновки вкладено у пункті 90 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12.06.2019 у справі № 487/10128/14-ц).
Як убачається із матеріалів справи, площа спірної земельної ділянки складає 41,5565 га, вона розташована за межами населеного пункту та на ній росте ліс. 
За нормою статті 56 ЗК України у редакції чинній на дату ухвалення оскаржуваного рішення, - землі лісогосподарського призначення можуть перебувати у державній, комунальній та приватній власності.
Громадянам та юридичним особам за рішенням органів місцевого самоврядування та органів виконавчої влади можуть безоплатно або за плату передаватись у власність замкнені земельні ділянки лісогосподарського призначення загальною площею до 5 гектарів у складі угідь селянських, фермерських та інших господарств.
Громадяни і юридичні особи в установленому порядку можуть набувати у власність земельні ділянки деградованих і малопродуктивних угідь для заліснення.
Відповідно до ст. 57 ЗК України, земельні ділянки лісогосподарського призначення за рішенням органів виконавчої влади або органів місцевого самоврядування надаються в постійне користування спеціалізованим державним або комунальним лісогосподарським підприємствам, іншим державним і комунальним підприємствам, установам та організаціям, у яких створено спеціалізовані підрозділи, для ведення лісового господарства.
Враховуючи положення ст. ст. 56, 57 ЗК України, набуття юридичною особою права тимчасового користування (оренди) земельною ділянкою лісогосподарського призначення площею 41,5565 га - є неможливим.
Відтак, колегія суддів приходить до висновку, що є фактичні та правові підстави для задоволення позовних вимог прокурора про усунення перешкод державі у користуванні належної їй земельною ділянкою лісового фонду шляхом визнання рішення Радинської сільської ради Поліського району від 15.07.2020 №840-53-VII недійсним, визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який укладено 15.07.2020 між Радинською сільською радою та ТОВ «Світанок Полісся», а також скасування рішення державного реєстратора індексний номер 53196246 від 20.07.2020 про державну реєстрацію права власності за Радинською сільською радою на земельну ділянку з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 із припиненням речових прав щодо неї та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 у Державному земельному кадастрі.
Розглядаючи позовні вимоги про усунення перешкод державі у користуванні належної їй земельною ділянкою лісового фонду шляхом скасування рішення державного реєстратора індексний номер 53196246 від 20.07.2020 про державну реєстрацію права власності за Радинською сільською радою на земельну ділянку з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 із припиненням речових прав щодо неї та скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 у Державному земельному кадастрі, колегія суддів керується тим, що відповідачами було порушено фундаментальне право власника земельної ділянки на володіння, розпорядження та користування нею.
Так, відповідачі самостійно, шляхом прийняття оскаржуваного рішення та укладення договору оренди фактично сформували земельну ділянку у Державному земельному кадастрі, присвоївши їй кадастровий номер та надавши інших конфігурацій, а саме, площу та межі, визначили її місцерозташування.
Воля держави у цих діях, як власника майна, зокрема, щодо формування окремої земельної ділянки, визначення її площі, розташування, а також передання в оренду - відсутня.
Тому, з огляду на приписи п. 4 ч. 2 ст. 16 ЦК України, доцільним є відновлення становища, яке існувало до порушення права шляхом скасування реєстраційних дій, вчинених у Державному земельному кадастрі та державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо цієї земельної ділянки внаслідок незаконних дій відповідачів.
Згідно зі ст. 86 ГПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємозв`язок доказів у їх сукупності.
Відповідно до п.2 частини 1 статті 275 ГПК України суд апеляційної інстанції за результатами розгляду апеляційної скарги має право скасувати судове рішення повністю або частково і ухвалити нове рішення у відповідній частині або змінити рішення.
Підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення, у відповідності до п.п. 3-4 ч.1 ст. 277 ГПК України, є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, встановленим обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи усі фактичні обставини справи, встановлені місцевим господарським судом та судом апеляційної інстанції, а також доводи апеляційної скарги Прокурора, колегія суддів Північного апеляційного господарського суду дійшла висновку, що суд першої інстанції дійшов помилкових висновків під час розгляду спору по суті.
Судом першої інстанції неправильно застосовано статті 3, 55, 57, 78, 79, 80, 84, 125, 126 Земельного кодексу України, статті 1, 5, 8 Лісового кодексу України. Ним не застосовано норми матеріального права, якими врегульовано спірні правовідносини сторін у редакції, чинній на дату ухвалення радою оскаржуваного рішення, підписання договору оренди та здійснення державної реєстрації права комунальної власності та права оренди (тобто станом на 2020 рік).
Судом першої інстанції не надано належної оцінки доводам прокурора про приналежність спірної земельної ділянки до земель державної власності, з урахуванням тієї обставини, що право державної власності виникає у відповідного державного органу у силу вимог закону, та не має правового зв`язку з обставиною відведення землі лісогосподарському підприємству.
У зв`язку з цим, висновки суду першої інстанції про недоведеність прокурором обставин належності спірної земельної ділянки державі не ґрунтуються на доказах, наявних у справі та нормах матеріального права, якими врегульовано питання розмежування земель державної та комунальної власності.
Також, недоречними є висновки суду першої інстанції про обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права зроблені у сукупності із висновком про недоведення прокурором наявності порушеного права, яке підлягає захисту.
За наслідками апеляційного провадження колегія суддів дійшла висновку, що суд першої інстанції неповно дослідив обставини справи, адже ним не було надано належної оцінки наявним у матеріалах справи доказам, а саме, державним актам на землю №001203, 001201, а також інформації, наданій ВО «Укрдержліспроект» та матеріалам лісовпорядкування. Відтак, судом не дотримано вимог статей 13, 73, 86 Господарського процесуального кодексу України.
У зв`язку з викладеним, рішення суду першої інстанції не є законним та обґрунтованим у розумінні ст. 236 ГПК України, оскільки ухвалене без належної оцінки наявних у матеріалах справи доказів, з неправильним застосуванням норм матеріального та недотриманням норм процесуального закону. Доводи Прокурора, викладені ним у апеляційній скарзі, - є обґрунтованими та такими, що знайшли своє підтвердження під час апеляційного провадження.
За таких обставин, колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду першої інстанції у повному обсязі та прийняття у справі нового рішення про задоволення позову у повному обсязі.
Водночас, колегія суддів визнає недоречними як доводи відповідачів, так і висновки суду першої інстанції про необхідність доведення наявності перебування спірної земельної ділянки у користуванні відповідного лісогосподарського підприємства, оскільки Прокурор звернувся з позовом про захист права державної власності, носієм якого держава в особі відповідного органу є в силу вимог закону, а не права постійного користування лісовою земельною ділянкою, наявного у лісогосподарського підприємства.
Аналізуючи доводи відповідачів, озвучені ними у заявах по суті як у суді першої, так і у суді апеляційної інстанції, колегія суддів констатує, що вони зводяться у першу чергу до констатації недоведеності прокурором порушення права чи обрання прокурором неефективного способу захисту порушеного права.
Такі ж висновки покладені судом першої інстанції в основу оскаржуваного рішення.
По-перше, колегія суддів звертає увагу відповідачів на норму ст. 13 ГПК України, якими встановлено, що судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін; учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених цим Кодексом; кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених законом.
Принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Цей принцип передбачає покладання тягаря доказування на сторони. Одночасно цей принцип не передбачає обов`язку суду вважати доведеною та встановленою обставину, про яку сторона стверджує. Така обставина підлягає доказуванню таким чином, аби задовольнити, як правило, стандарт переваги більш вагомих доказів, тобто коли висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається більш вірогідним, ніж протилежний.
Стверджуючи про наявність порушеного права держави на розпорядження земельними ділянками лісогосподарського призначення, Прокурор надав ті докази, які були у нього у наявності - матеріали лісовпорядкування, інформацію ВО «Укрдержліспроект» копії держактів на землю, а також нормативно правове обґрунтування позовних вимог.
Спростовуючи обставину віднесення спірної земельної ділянки до земель лісогосподарського призначення, відповідачі не надали жодних доказів, крім тих, що ґрунтуються на оскаржуваних прокурором рішенні ради, договорі оренди та здійсненої на підставі договору державної реєстрації права комунальної власності та права оренди. Натомість, відповідачі просто зосередились на тому, що Прокурор не надав доказів, які і не повинен був надавати (наприклад, рішення про надання спірної земельної ділянки у постійне користування лісгоспу). Крім цього, відповідачі упродовж апеляційного провадження так і не змогли надати копію технічної документації на спірну земельну ділянку, яка була підставою для прийняття оскаржуваного рішення та мала б зберігатись як у Ради, так і у Товариства.
Колегія суддів звертає увагу відповідачів на те, що із введенням у дію у 2017 році чинного Господарського процесуального кодексу України недостатньо та неефективно лише стверджувати про те, що відповідний доказ поданий протилежною стороною не є належним, допустимим і достовірним. Першочерговим є спростування відповідної обставини, а не нівелювання відповідного доказу у процесуальному сенсі.
По-друге, колегія суддів звертає увагу і суду першої інстанції, і відповідачів у справі на те, що питання ефективності та належності обраного позивачем способу захисту порушеного права має місце лише тоді, коли позивачем доведено, а судом першої інстанції встановлено наявність порушення певного права, або встановленого законом інтересу, за захистом якого звернувся позивач. 
Оскільки за доводами відповідачів прокурор не надав належних доказів наявності порушеного права держави, є недоречним вирішувати питання про належність чи неналежність обраного ним способу захисту. Інакше, відповідачі фактично визнають порушення, про які стверджує прокурор.
Враховуючи викладене, судом першої інстанції в оскаржуваному рішенні висловлено два взаємовиключні висновки: 1) - що прокурором не доведено факту віднесення спірної земельної ділянки до земель державної власності та, відповідно, факту порушення інтересів держави; 2) - належним способом захисту порушеного права у разі часткового накладення земельних ділянок одна на одну є подання віндикаційного позову (з посиланням на висновки Великої Палати Верховного Суду у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19).
За таких обставин, рішення суду першої інстанції не відповідає вимогам пунктів 1, 4 ч. 1 ст. 237 ГПК України.
Колегія суддів також не вбачає підстав для застосування висновку Великої Палати Верховного Суду, викладеного у постанові від 22.01.2025 у справі №446/478/19 до спірних правовідносин сторін.
По-перше, під час апеляційного провадження було встановлено майже повне накладення меж спірної земельної ділянки на землі, що відносяться до земель лісогосподарського призначення.
По-друге, формування спірної земельної ділянки здійснено відповідачами зі свідомим недотриманням вимог земельного законодавства та порушенням прав держави на розпорядження земельною ділянкою державної власності.
Незважаючи на те, що спірна земельна ділянки вкрита лісовою рослинністю (вік дерев від 10 до 90 років!) відповідачі переконані в тому, що мають ґрунтовні підстави для використання цієї землі саме для сільськогосподарських потреб. При цьому, спірна земельна ділянка не віднесена до малопродуктивних земель лісогосподарського призначення, які можна було б перевести до іншої категорії земель у встановленому законом порядку.
Тобто, під час складання технічної документації на землю та її погодження у встановленому законом порядку, Товариство і Рада не могли не усвідомлювати тієї обставини, що спірна земельна ділянка не може відноситись до земель сільськогосподарського призначення. Вочевидь, саме тому відповідачі у справі так і не надали суду апеляційної інстанції копії технічної документації на спірну земельну ділянку, попри оголошувані судом перерви в судових засіданнях задля цього.
Натомість, правова позиція викладена у постанові Великої Палати Верховного Суду від 22.01.2025 у справі №446/478/19 ґрунтується у першу чергу на тому, що кожен із власників земельних ділянок, які накладаються, набув прав на неї у встановленому законом порядку. Тому, захист порушеного права позивача у обраний ним спосіб порушуватиме право відповідача, що є неприпустимим.
Оскільки під час апеляційного перегляду спору не було підтверджено наявність у відповідачів законних прав на спірну земельну ділянку, то, як уже було зауважено, висновки Великої Палати Верховного Суду не можуть бути застосовані до обставин справи, що переглядається.
Аналізуючи питання обсягу дослідження доказів і доводів сторін та їх відображення у судовому рішенні, суд спирається на висновки, яких дійшов Європейський суд з прав людини у рішенні від 18.07.2006 у справі «Проніна проти України», в якому Європейський суд з прав людини зазначив, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. 
За змістом п. 41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень та висновків Європейського суду з прав людини, викладених у рішеннях у справах «Трофимчук проти України», «Серявін та інші проти України», очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Відповідно до ст. 129 ГПК України, судовий збір покладається у спорах, що виникають при виконанні договорів та з інших підстав, - на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Оскільки під час апеляційного перегляду спору колегія суддів дійшла висновку про наявність підстав для скасування рішення суду та задоволення апеляційної скарги, судовий збір за подання Прокурором позову та апеляційної скарги покладається на Раду та Товариство у рівних частинах.
Керуючись статтями 129, 269, 270, 275, 282-284 Господарського процесуального кодексу України, Північний апеляційний господарський суд - 

ПОСТАНОВИВ:
1. Апеляційну скаргу Заступника керівника Київської обласної прокуратури на рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2025 у справі №911/2692/24 задовольнити.
2. Рішення Господарського суду Київської області від 10.04.2025 у справі №911/2692/24 скасувати.
3. Прийняти у справі нове рішення.
Позовні вимоги задовольнити у повному обсязі.
Усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою площею 41,5565 га з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 шляхом визнання рішення Радинської сільської ради Поліського району від 15.07.2020 №840-53-VII недійсним. 
Усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні земельною ділянкою з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 шляхом визнання недійсним договору оренди земельної ділянки, який укладено 15.07.2020 між Радинською сільською радою та ТОВ «Світанок Полісся».
Усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування рішення державного реєстратора індексний номер 53196246 від 20.07.2020 про державну реєстрацію права власності за Радинською сільською радою на земельну ділянку з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 із припиненням речових прав щодо неї.
Усунути перешкоди власнику - державі в особі Київської обласної державної адміністрації у користуванні та розпорядженні землями лісогосподарського призначення шляхом скасування державної реєстрації земельної ділянки з кадастровим номером 3223588000:13:001:0005 у Державному земельному кадастрі.
4. Стягнути з Поліської селищної ради (07053, Київська обл., Вишгородський р-н, смт. Красятичі, вул. Воздвиженська, буд. 81, ЄДРПОУ 04361723) та Товариства з обмеженою відповідальністю «Світанок Полісся» (07201, Київська обл., Вишгородський р-н., смт. Іванків, вул. Поліська, буд. 107 А, ЄДРПОУ 43595021) на користь Київської обласної прокуратури (м. Київ, бульв. Лесі Українки, 27/2; ЄДРПОУ - 02909996, банк отримувача - Держказначейська служба України м. Київ, МФО - 820172; рахунок отримувача - UA028201720343190001000015641) по 6 056 (шість тисяч п`ятдесят шість) грн судового збору за подання позовної заяви та по 9 084 (дев`ять тисяч вісімдесят чотири) грн за подання апеляційної скарги.
5. Доручити Господарському суду Київської області видати накази на виконання цієї постанови.
6. Матеріали справи №911/2692/24 повернути до Господарського суду Київської області.

Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена до Верховного Суду в порядку та в строк, передбачені ст. ст. 287 - 289 ГПК України.
Повний текст постанови складено 02.02.2026. 

Головуючий суддя А.О. Мальченко 

Судді Ю.Б. Михальська

А.І. Тищенко