Справа № 344/15816/25 
Провадження № 33/4808/37/26 
Категорія  ст.124 КУпАП 
Головуючий у 1 інстанції Тринчук В. В. 
Суддя-доповідач Шигірт Ф.С. 

П О С Т А Н О В А
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
07 січня 2026 року м. Івано-Франківськ
Івано-Франківський апеляційний суд у складі судді Шигірта Ф.С., з участю ОСОБА_1 , потерпілих ОСОБА_2 та Сівецької , розглянувши у відкритому судовому засіданні в м.Івано-Франківську справу про адміністративне правопорушення за апеляційною скаргою ОСОБА_1 на постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року відносно нього, –
в с т а н о в и в:
Вказаною постановою  ОСОБА_1 визнано винуватою за ст.124 КУпАП та накладено адміністративне стягнення у виді штрафу в розмірі 850 грн.
Стягнуто з ОСОБА_1 судовий збір в розмірі 605,6 грн.
Згідно постанови, 01 серпня 2025 року о 01 годині 52 хвилин по площі Європейській, 3 у місті Івано-Франківську, ОСОБА_1 , керуючи транспортним засобом марки «Mercedes-Benz В180», д.н.з. НОМЕР_1 не був уважним, не дотримався безпечного бокового інтервалу та допустив наїзд на припаркований транспортний засіб марки «Volkswagen Passat», державний номерний знак НОМЕР_2 . Внаслідок ДТП транспортні засоби отримали механічні пошкодження з матеріальними збитками. Своїми діями ОСОБА_1 порушив вимоги п.п. 2.3.б, 13.1 ПДР України та вчинив правопорушення, передбачене ст.124 КУпАП.
В апеляційній скарзі ОСОБА_1 вважає постанову суду незаконною та необґрунтованою, винесеною без всебічного, повного і об`єктивного дослідження обставин події, з порушенням норм матеріального та процесуального права. Вважає, що сам по собі протокол про адміністративне правопорушення не може бути визнаний належним доказом по даній справі в розумінні ст.251 КУпАП, оскільки за своєю правовою природою він не є самостійним беззаперечним доказом, а обставини, викладені в ньому, повинні бути перевірені за допомогою інших доказів. Вказує, що згідно план-схеми ДТП, транспортний засіб марки «Volkswagen Passat» д.н.з НОМЕР_3 був припаркований не дотримуючись 10 метрової дистанції до перехрестя, як зазначено в ПДР України, це правило дозволяє іншим учасникам руху бачити перехрестя та транспортні засоби, що наближаються, зменшуючи ризик зіткнень. Паркування ближче до перехрестя може створювати "сліпі зони", обмежуючи огляд для водіїв та пішоходів, не забезпечує достатньо місця для маневрування транспортних засобів, особливо під час поворотів. А тому здійснюючи паркування водій автомобіля марки «Volkswagen Passat», не дотримуючись ПДР України, а саме 10 метрової дистанції, таким чином створив небезпечні умови для дорожнього руху та маневрів інших учасників дорожнього руху. Зауважує, що посилання суду на однотипні характерні пошкодження обох автомобілів не є достатнім доказом, оскільки в їх дворі він відшукав автомобіль із такими самими характерними пошкодженнями. Таким чином, ДТП міг вчинити будь-який інший водій. ОСОБА_2 та його дружина самі провели розслідування та відшукали його автомобіль, що не може бути належним та достатнім з`ясуванням обставин. Вважає його вина у вчиненні ДТП не доведена.
Просить постанову суду першої інстанції скасувати, а провадження у справі щодо нього закрити на підставі п.1 ч.1 ст.247 КУпАП.

Потерпілий ОСОБА_2 не погодившись з апеляційною скаргою ОСОБА_1 подав заперечення на неї, в якому наголошує, що висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 ґрунтується не на одному лише протоколі, як стверджує останній, а на цілісній сукупності доказів. До них належать схема місця ДТП, фототаблиці із зафіксованими пошкодженнями, а також письмові та усні пояснення учасників події. ОСОБА_2 вказує на маніпулятивність тверджень апелянта, щодо статусу протоколу, оскільки згідно зі статтею 251 КУпАП, протоколи, схеми та фотоматеріали є належними фактичними даними, на основі яких встановлюється наявність правопорушення. Вказує, що апелянт стверджував, що автомобіль потерпілого нібито був припаркований із порушенням 10-метрової дистанції від перехрестя. Проте ОСОБА_2 пояснює, що ДТП сталася у дворі багатоквартирного житлового будинку, який є прилеглою територією, а не дорогою загального користування. Згідно з п.1.10 ПДР України, дворові проїзди не є перехрестями, тому вимоги щодо дистанції в 10 метрів тут не можуть бути застосовані, а доводи апелянта є юридично нікчемними. Зазначає, що твердження апелянта про те, що той «не відчув контакту» та просто припаркувався неподалік, не можуть бути взяті до уваги, оскільки факт зіткнення чітко підтверджується характером механічних пошкоджень обох машин, що зафіксовано поліцією. Більше того, версія про існування «іншого автомобіля» зі схожими пошкодженнями вважає вигаданою, оскільки вона з`явилася лише на етапі апеляційного оскарження. Під час оформлення ДТП поліцією та розгляду справи в суді першої інстанції ОСОБА_1 не надавав жодних клопотань щодо перевірки інших транспортних засобів. Потерпілий в запереченні на апеляційну скаргу вказує на факт прямого визнання вини апелянтом поза судовим процесом. Потерпілий додає до матеріалів справи докази двох телефонних розмов, що відбулися 1 та 7 серпня 2025 року. У цих розмовах ОСОБА_1 особисто визнав, що пошкодив автомобіль, та пропонував компенсувати витрати на ремонт. ОСОБА_2 надав суду оптичний диск із цими записами та скріншоти з екрана телефону для підтвердження факту розмов.
Просить постанову суду залишити без змін, а апеляційну скаргу ОСОБА_1 без задоволення.

У судовому засіданні апеляційного суду ОСОБА_1 підтримав вимоги апеляційної скарги. Суду пояснив, що коли вперше зустрівся з потерпілими, був готовий відшкодувати збитки за євро протоколом без виклику поліції. Коли дізнався, що потерпіли повідомили в поліцію, вирішив доводити свою непричетність. Підтвердив, що на записах телефонних розмов наданих потерпілими зафіксовано його розмову з ними. Зазначив, що на даний момент пошкодження на його автомобілі, які були на момент складання протоколу, відремонтовані.
Потерпілі ОСОБА_3 заперечили проти задоволення апеляційної скарги. Вони зазначили, що ОСОБА_1 при працівниках поліції та в ході їх спілкування визнавав винуватість, проте коли прийшов час відшкодувати збитки, різко змінив позицію. Пошкодження на автомобілі ОСОБА_1 співпадали з пошкодженнями їх автомобіля по характеру, висоті та коліру нашарувань ЛФП. 

Заслухавши доповідь судді, пояснення учасників справи, вивчивши матеріали справи про адміністративне правопорушення та перевіривши доводи апеляційної скарги, апеляційний суд приходить до наступного.
Статтею 294 КУпАП визначено, що апеляційний суд переглядає справу в межах апеляційної скарги.
Відповідно до ст.251 КУпАП, доказами у справі про адміністративне правопорушення є будь-які фактичні дані, на підставі яких у встановленому законом порядку суд з`ясовує наявність чи відсутність адміністративного правопорушення, винність даної особи та інші обставини, що мають значення для правильного вирішення справи. Такі дані встановлюються, зокрема, протоколом про адміністративне правопорушення, поясненнями осіб, схемою місця події, фотоматеріалами та іншими документами.
Як убачається з матеріалів справи, висновок суду першої інстанції про винуватість ОСОБА_1 ґрунтується як на протоколі про адміністративне правопорушення серії ЕПР1 №436768 (а.с. 1), так і на сукупності інших належних і допустимих доказів, зокрема: схемі місця дорожньо-транспортної пригоди (а.с.2), показаннях потерпілого ОСОБА_2 (а.с. 3-6), фототаблицях із зафіксованими характерними механічними пошкодженнями обох транспортних засобів (а.с. 7-9). Зазначені докази є взаємоузгодженими, логічно пов`язаними між собою та підтверджують факт вчинення ОСОБА_1 порушення вимог п.п. 2.3.б, 13.1 ПДР України.
Крім того, в апеляційному суді було досліджено записи телефонних розмов потерпілих з ОСОБА_1 , де він визнавав факт вчинення ДТП та пропонував відшкодувати збитки в добровільному порядку. Погоджувався, що вчинив невірно, коли не залишив свої контакти на пошкодженому автомобілі потерпілих. 
Таким чином, суду надано докази, сукупність яких є достатньою для визнання доведеними обставин правопорушення та винуватості ОСОБА_1 .
Посилання апелянта на порушення потерпілим правил зупинки та стоянки транспортного засобу, а саме недотримання 10-метрової дистанції до перехрестя, апеляційний суд вважає необґрунтованими. Нерухомий автомобіль був перешкодою для ОСОБА_1 , яку він мав об`їхати безпечним шляхом. Крім того, дорожньо-транспортна пригода сталася на прибудинковій території (у дворі житлового будинку), яка відповідно до п.1.10 Правил дорожнього руху України не є перехрестям. 
Доводи апелянта про можливу причетність до пошкодження автомобіля потерпілого іншого транспортного засобу ґрунтуються на припущеннях та спростовуються вищенаведеними доказами.
Таким чином, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції всебічно, повно та об`єктивно дослідив обставини справи, правильно застосував норми матеріального та процесуального права, а тому його висновки відповідають фактичним обставинам справи та зібраним доказам.
За таких обставин, апеляційний суд погоджується, що обставини викладені у протоколі про адміністративне правопорушення та постанові суду першої інстанції підтверджуються наявними у справі належними та допустимими доказами.
За наведених обставин, апеляційний суд дійшов висновків, що апеляційна скарга задоволенню не підлягає.
Керуючись ст.294 КУпАП, апеляційний суд,

п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення. 
Постанову Івано-Франківського міського суду Івано-Франківської області від 25 вересня 2025 року про притягнення ОСОБА_1 до адміністративної відповідальності за ст.124 КУпАП залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили негайно після її винесення, є остаточною й оскарженню не підлягає.

Суддя         Ф.С. Шигірт