УКРАЇНА 
Житомирський апеляційний суд 

Справа №285/608/25 Головуючий у 1-й інст. Сташків Т. Г. 
Категорія 72 Доповідач Шевчук А. М. 

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 листопада 2025 року Житомирський апеляційний суд у складі:

головуючої судді Шевчук А.М.,   
                                 суддів: Борисюка Р.М., Павицької Т.М.,
за участі секретаря судового засідання Ковальчук М.М.,
       
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в м. Житомирі 
цивільну справу №285/608/25 за позовом  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , третя особа: орган опіки та піклування виконавчого комітету Кам`янець-Подільської міської ради Хмельницької області, про позбавлення батьківських прав
за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 
на рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 червня 2025 року, яке ухвалене під головуванням судді Сташків Т.Г. у м. Звягелі,

в с т а н о в и в:

У лютому 2025 року  ОСОБА_1  звернулася до суду з позовом до ОСОБА_2 . Просила позбавити ОСОБА_2 батьківських прав відносно дитини - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Позов обґрунтований тим, що сторони є батьками малолітньої доньки ОСОБА_3 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після розірвання шлюбу донька проживає із нею, тобто з матір`ю, в АДРЕСА_1 та перебуває на її повному утриманні. Після припинення шлюбних відносин відповідач ухиляється від обов`язків по вихованню доньки, не піклується про її фізичний розвиток, навчання, підготовку до самостійного життя, не цікавиться станом здоров`я, не забезпечує необхідним харчуванням, не допомагає матеріально та взагалі з дитиною не спілкується. ОСОБА_2 із дочкою поєднує лише запис у свідоцтві про народження. Відповідач не виконує батьківських обов`язків, не приймає жодної участі у вихованні дитини, а всі питання щодо виховання дочки ОСОБА_4 вона (позивач) вирішує самостійно без участі та підтримки з боку ОСОБА_2 .

Рішенням Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 червня 2025 року в задоволені позову відмовлено.

Не погодившись із рішенням суду першої інстанції, позивач ОСОБА_1 подала апеляційну скаргу. Посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення скасувати та ухвалити нове, яким позов задовольнити, позбавивши ОСОБА_2 батьківських прав відносно малолітньої дочки ОСОБА_4 .
Доводи апеляційної скарги аргументує тим, що після розірвання шлюбу дитина проживає спільно з нею та перебуває на її повному утриманні. Після розірвання шлюбу вона (позивач) деякий час проживала в смт Хорошів Житомирського району Житомирської області, що підтверджується довідкою селищної ради від 11 липня 2023 року, в якій також зазначено, що відповідач участі у вихованні дочки не приймає. Навіть якщо припустити, що відповідач дійсно не знав її (позивача) місця перебування, то з метою його встановлення він міг звертатися у відповідні державні органи, службу у справах дітей, поліцію та інші установи з відповідними заявами щодо встановлення її (позивача) місцезнаходження разом із дітьми. Відповідачем не надано жодних доказів, що він дійсно вживав заходи по встановленню місцезнаходження дитини, що свідчить про те, що йому була відома адреса проживання дочки, але він (відповідач) жодного разу не відвідував дитину та не цікавився нею. Відповідачем не надано доказів, що вона перешкоджає спілкуватися з дітьми. Суд першої інстанції не вжив усіх заходів з метою отримання висновку органу опіки та піклування і такий висновок не досліджувався, як доказ, при прийнятті рішення. Суд першої інстанції врахував пояснення відповідача та показання матері відповідача, які є неточними та такими, що не відповідають дійсності. Натомість суд першої інстанції не взяв до уваги письмові докази, які були долучені нею до позовної заяви. Письмові докази, що були нею долучені до позову достеменно та в повній мірі підтверджують той факт, що відповідач покладених законом на батьків обов`язків не виконує, не приймає матеріальної, грошової, посильної трудової або будь-якої іншої участі у вихованні дитини.

У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 через представника ОСОБА_5 просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
При цьому посилається на те, що з документів, поданих до суду, можливо встановити, що позивач проживає в с.Колибаївка зі своїм новим чоловіком - ОСОБА_6 , від якого вона має двох спільних неповнолітніх дітей: сина - ОСОБА_7 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , та сина - ОСОБА_8 , ІНФОРМАЦІЯ_4 , а також двома спільними дітьми сторін по справі - донькою ОСОБА_4 та сином ОСОБА_9 . На засіданні комісії Служби у справах дітей, яке відбулося 05 червня 2025 року в місті Кам`янець-Подільський та на якому був присутній представник відповідача і сам ОСОБА_2 , позивач повідомила, що підставою позбавлення батьківських прав останнього є її бажання записати двох дітей - ОСОБА_4 та ОСОБА_9 на нового чоловіка, який має намір їх усиновити. Об`єктивною метою позбавлення відповідача батьківських прав, опираючись на докази, які надані до суду та відповідно до пояснень, наданих комісії при розгляді питання щодо доцільності позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав, є реєстрація доньки ОСОБА_4 та сина ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , на нового чоловіка для отримання останнім відстрочки від мобілізації. Це не має жодного відношення до інтересів дітей, оскільки, відповідно до постанови Верховного Суду в справі №761/34097/20 позбавлення батьківських прав не може використовуватися як інструмент для досягнення особистих або побутових цілей одного з батьків. Він ( ОСОБА_2 ) звернувся в органи опіки з заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми, оскільки після засідання комісії позивач своє слово не стримала та повністю обмежила будь-яке спілкування ОСОБА_2 із дітьми: не відповідає на телефонні дзвінки та не дає спілкуватися з дітьми, повністю усвідомлюючи, що через свій стан здоров`я та обмежені можливості у пересуванні відповідач не зможе самостійно приїхати по місцю її проживання, щоб поспілкуватися та побачитися з дітьми. Після розірвання шлюбу відповідач щомісяця сплачував аліменти на двох спільних неповнолітніх дітей - ОСОБА_9 та ОСОБА_4 , починаючи з 05 липня 2019 року в 1/3 частці від усіх видів його доходу, але не менше 50% прожиткового мінімуму на кожну дитину, що підтверджено відповідною довідкою з ДВС від 22 травня 2025 року. Мав часткову заборгованість по аліментним зобов`язанням, починаючи з листопада 2019 року, оскільки залишився без роботи і весь його дохід складала лише пенсія по інвалідності, що підтверджено випискою по рахунку з Ощадбанку, де сукупний розмір його доходу з березня 2019 року по 20 травень 2025 року, з урахуванням всіх пенсійних надходжень та соціальних виплат, склав всього 85 694,25 грн. Проте, не зважаючи на вказані обставини, відповідач намагався допомагати своїм діям і сплачувати аліменти в сумі від 655,20 до 2 100 гривень щомісячно. Крім того, приймав активну участь у житті дітей, забирав їх на вихідні до себе, особливо сина ОСОБА_9 , оскільки доньку позивач відмовлялася надавати для спілкування. Вказані обставини мали місце, коли позивач з спільними дітьми сторін проживала в АДРЕСА_2 . Після початку повномаштабного вторгнення позивач перестала давати спілкуватися з дітьми, заблокувала телефонні дзвінки та переїхала з відомого відповідачу місця проживання в село Колибаївка. Його (відповідача) пошуки не призвели до жодних результатів допоки вона (позивач) не звернулася до суду з цим позовом. Відповідно до довідки ДВС від 22 травня 2025 року позивач добровільно за своєю заявою про повернення виконавчого листа відмовилася від сплати на користь їх спільних дітей аліментів з відповідача, починаючи з 24 березня 2023 року. Вказані обставини свідчать про небажання саме позивача, щоб відповідач приймав активну участь у спілкуванні з дітьми, їх утриманні та забезпеченні всім матеріально необхідним. Окрім того, наявний інтерес матеріального характеру, оскільки відмовившись від аліментів, як мати чотирьох дітей, вона (позивач) отримує значну соціальну допомогу від держави на кожну дитину, а не аліменти в розмірі 650 грн щомісячно, які раніше сплачував відповідач. Він ( ОСОБА_2 ) є особою з інвалідністю 2-ої групи з листопада 2024 року, до цього мав 1-у групу інвалідності, починаючи з 2014 року, після ДТП. Вказані обставини перешкоджали брати йому (відповідачу) активну участь у спілкуванні з дітьми і навіть звернутися до суду з позовом про усунення перешкод у спілкуванні з ними, оскільки позивач зникла і не виходила свідомо на зв`язок, перешкоджаючи спілкуватися і бачитися з сином і донькою. Після того, як він дізнався про місце перебування та проживання дітей, то звернувся до служби у справах дітей з заявою про усунення перешкод у спілкуванні з дітьми.

У судовому засіданні, проведеному в режимі відеоконференції, представник відповідача ОСОБА_2 – адвокат Кривицька В.С. просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.

Інші учасники в судове засідання не з`явилися.  Про дату, час і місце розгляду справи повідомлені належним чином (а.с.162,159). Представник позивача адвокат Шморгун О.П. направив заяву з проханням розглядати апеляційну скаргу без участі позивача та її представника, одночасно зазначивши, що апеляційну скаргу підтримують у повному обсязі та просять її задовольнити. Відповідно до частини другої ст.372 ЦПК України неявка сторін та інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції відповідно до положень ст.367 ЦПК України, колегія суддів апеляційного суду доходить висновку, що апеляційна скарга не може бути задоволеною з наступних підстав.

Із матеріалів справи вбачається та судом установлено, що відповідач ОСОБА_2  є батьком малолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується копією свідоцтва про народження (а.с.13).

Рішенням Новоград-Волинського міськрайонного суду Житомирської області від 09 вересня 2019 року шлюб між сторонами розірваний (а.с.11-12). Цим же рішенням суду визначено місце проживання неповнолітніх дітей ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , з їх матір`ю – ОСОБА_11 , тобто рішенням суду визначено місце проживання спільних дітей сторін з їх матір`ю, яка є позивачем у цій справі ( ОСОБА_1 ).

Позивач ОСОБА_1 проживає та зареєстрована за адресою: АДРЕСА_1 , разом із донькою ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , сином ОСОБА_10 , ІНФОРМАЦІЯ_5 , чоловіком ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_6 , ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_3 , ОСОБА_13 , ІНФОРМАЦІЯ_4 (а.с.15-16).

Згідно з довідкою, виданою директором Колибаївської гімназії Кам`янець-Подільської міської ради, ОСОБА_3 навчається у другому класі, завжди охайна, доглянута (а.с.17-18). Батько не відвідував батьківські збори, не приймав участі у вихованні дитини. Вітчим ОСОБА_6 спілкується з педагогами, які навчають доньку, цікавиться шкільним життям дитини.

За висновком органу опіки та піклування, який затверджений рішенням виконкому Камінець-Подільської міської ради від 25 червня 2025 року №485, недоцільно позбавляти ОСОБА_2 батьківських прав стосовно його дочки ОСОБА_3 (а.с.123).

Згідно з частиною третьою ст.51 Конституції України сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.

Виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці (частина перша ст.12 Закону України «Про охорону дитинства»).

Відповідно до частини сьомої ст.7 СК України дитина має бути забезпечена можливістю здійснення її прав, установлених Конституцією України, Конвенцією про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованою Постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-XII (далі – Конвенція про права дитини), іншими міжнародними договорами України, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України.

За положеннями пунктів 1 та 2 ст.3 Конвенції про права дитини, в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини. Дитині забезпечується такий захист і піклування, які необхідні для її благополуччя, беручи до уваги права й обов`язки її батьків, опікунів чи інших осіб, які відповідають за неї за законом.

Згідно зі ст.9 Конвенції про права дитини визначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли компетентні органи згідно з судовим рішенням визначають відповідно до застосовуваного закону і процедур, що таке розлучення необхідне в якнайкращих інтересах дитини.

Відповідно до частин першої-четвертої ст.150 СК України батьки зобов`язані виховувати дитину в дусі поваги до прав та свобод інших людей, любові до своєї сім`ї та родини, свого народу, своєї Батьківщини, піклуватися про здоров`я дитини, її фізичний, духовний та моральний розвиток, забезпечити здобуття дитиною повної загальної середньої освіти, готувати її до самостійного життя, поважати дитину.

Згідно з частиною першою ст.155 СК України здійснення батьками своїх прав та виконання обов`язків мають ґрунтуватися на повазі до прав дитини та її людської гідності.

Підстави позбавлення батьківських прав передбачені частиною першою ст.164 СК України.

Зокрема, вказаною нормою визначено, що мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він:  1) не забрали дитину з пологового будинку або з іншого закладу охорони здоров`я без поважної причини і протягом шести місяців не виявляли щодо неї батьківського піклування;  2) ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти;  3) жорстоко поводяться з дитиною;  4) є хронічними алкоголіками або наркоманами;  5) вдаються до будь-яких видів експлуатації дитини, примушують її до жебракування та бродяжництва;  6) засуджені за вчинення умисного кримінального правопорушення щодо дитини.

Відповідно до ст.165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.

Звертаючись до суду з позовом,  ОСОБА_1 , як на підставу позбавлення батьківських прав ОСОБА_2 , посилалася на те, що відповідач ухиляється від виконання батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дочки ОСОБА_4 , оскільки не піклується про дочку, не спілкується з дитиною, не дбає про неї, не допомагає матеріально, не цікавиться станом здоров`я доньки.

Отже, правовою підставою для позбавлення ОСОБА_2 батьківських прав позивач визначила пункт 2 частини першої ст.164 СК України.

Тлумачення пункту 2 частини першої ст.164 СК України дозволяє зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.

Відповідно до частини першої ст.17 Закону України «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.

Європейський суд з прав людини у рішенні від 07 грудня 2006 року в справі «Хант проти України» (заява №31111/04) наголосив на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також міг свідчити про його інтерес до дитини.

При вирішенні такої чутливої категорії спорів суди повинні мати на увазі, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, вирішення сімейних питань, на який вони йдуть лише у виняткових випадках, і головне – за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особистості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку. Суди повинні зважувати на те, що позбавлення батьківських прав на дитину вже несе в собі негативний вплив на свідомість дитини, та застосовувати цей захід як крайню міру впливу та захисту прав дитини.

Верховний Суд неодноразово наголошував на тому, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який необхідно розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків (постанови Верховного Суду від 29 липня 2021 року в справі №686/16892/20, від 11 вересня 2020 року в справі №357/12295/18, від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18, від 13 квітня 2020 року в справі №760/468/18, від 11 березня 2020 року в справі №638/16622/17, від 06 вересня 2023 року в справі №545/560/21,  від 06 березня 2024 року в справі №150/137/23, від 20 березня 2024 року в справі № 405/5236/20).

Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані ст.8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.

Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.

Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року в справі №402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року в справі №180/1954/19, від 13 листопада 2020 року в справі №760/6835/18, від 09 листопада 2020 року в справі №753/9433/17, від 02 листопада 2020 року в справі №552/2947/19, від 24 квітня 2019 року в справі №300/908/17, від 12 вересня 2023 року в справі №213/2822/21.

Судова практика у цій категорії справ є сталою і підстави для відступлення від вказаних висновків відсутні, відмінність стосується лише фактичних обставин конкретної справи й доказування.

У постанові Верховного Суду від 06 травня 2020 року в справі №753/2025/19 зазначено, що ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав. За таких обставин, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків.

Судом першої інстанції прийнято до уваги, що відповідач заперечує щодо позбавлення його батьківських прав. Матеріалами справи та дослідженими доказами не підтверджується, що відповідач свідомо, «злісно» нехтує своїми обов`язками щодо доньки, а інтереси дитини вимагають застосування такого крайнього заходу як позбавлення батька батьківських прав, оскільки сам по собі факт недостатнього спілкування відповідача з донькою ОСОБА_4 через відсутність у нього відомостей про її місце проживання та його хворобливий стан здоров`я, не може бути беззаперечною підставою для позбавлення кровного батька батьківських прав, оскільки не відповідає найкращим інтересам дитини.

Зібрані у матеріалах справи докази, оцінені у їх сукупності, не змінюють та не спростовують висновків суду першої інстанції про відсутність наразі правових підстав для застосування до відповідача такого крайнього заходу, як позбавлення його батьківських прав відносно дочки ОСОБА_4 , оскільки позивачем не доведено та судом не встановлено наявності такого обов`язкового елементу, як винності в умисному ухиленні батька від виконання своїх батьківських обов`язків. 

Доводи апеляційної скарги також не доводять обставин неналежного виконання ОСОБА_2 своїх батьківських обов`язків щодо виховання та утримання дочки ОСОБА_4 . 

Окрім того, матеріали справи не містять беззаперечних доказів того, що позбавлення відповідача батьківських прав та застосування до батька дитини такого крайнього заходу впливу призведе до позитивних змін в житті дочки ОСОБА_4 .

Навпаки, виходячи саме з найкращих інтересів дитини, доцільно забезпечити розвиток ОСОБА_4 у звичному для неї середовищі, яке не є неблагополучним або небезпечним, одночасно зберігши її зв`язок із кровним батьком, винна умисна поведінка якого щодо неї (ухилення від виконання батьківських обов`язків зі сторони батька) не підтверджена жодними зібраними у матеріалах справи доказами. 

Відповідно до положень ст.89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному і об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. 

Наведені в апеляційній скарзі доводи зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду першої інстанції, яким суд першої інстанції надав належну оцінку у відповідності до положень ст.89 ЦПК України. 
                       
Як неодноразово вказував Європейський суд з прав людини, право на вмотивованість судового рішення сягає своїм корінням більш загального принципу, втіленого в Конвенції, який захищає особу від сваволі; рішення національного суду повинно містити мотиви, які достатні для того, щоб відповісти на істотні аспекти доводів сторони (рішення у справі «Руїз Торія проти Іспанії»). Це право не вимагає детальної відповіді на кожен аргумент, використаний стороною; більш того, воно дозволяє судам вищих інстанцій просто підтримати мотиви, наведені судами нижчих інстанцій, без того, щоб повторювати їх (рішення у справі «Харвісаар проти Фінляндії»).

Підсумовуючи викладене вище, з урахуванням обставин, норм матеріального права та практики їх застосування немає підстав для позбавлення відповідача батьківських прав, оскільки виняткових обставин для застосування наразі такого крайнього заходу впливу у спірному випадку взагалі немає. Позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, який слід розглядати як виключний і надзвичайний спосіб впливу на недобросовісних батьків, а не інструмент для досягнення цілей одним із батьків. 

Відповідно до ст.375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.

Рішення суду ухвалене з додержанням норм матеріального і процесуального права. Підстави для його скасування відсутні.

Керуючись ст.ст.259,268,367-368,374-375,381-384 ЦПК України, суд

у х в а л и в:

Апеляційну скаргу  ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Звягельського міськрайонного суду Житомирської області від 09 червня 2025 року залишити без змін.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення і може бути оскаржена у касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуюча Судді: