КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 

Апеляційне провадження: Доповідач - Кафідова О.В.
№ 22-ц/824/4982/2026 

П О С Т А Н О В А

І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

м. Київ Справа № 759/19583/25

05 лютого 2026 року Київський апеляційний суд у складі колегії суддів Судової палати з розгляду цивільних справ:

головуючого судді - Кафідової О.В.
суддів - Оніщука М.І.
- Шебуєвої В.А.
при секретарі - Можарівській М.І.

розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Григоренка Андрія Олександровича на рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2025 року, ухвалене під головуванням судді Ул`яновської О.В. у цивільній справі за заявою ОСОБА_1 , заінтересована особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження,

в с т а н о в и в:

У серпні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до Святошинського районного суду м. Києва з заявою про встановлення факту народження.
В обґрунтування заявлених вимог зазначав, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у місті Перевальська Луганської області, яке наразі є тимчасово окупованою територією України. Факт народження заявника підтверджується свідоцтвом про народження, виданим Паркомунівським міським бюро ВОИС у Ворошиловградській області 01.09.1956 р. Також, 05.11.1996 Ленінградським РУГУ МВС України в місті Києві заявнику видано на його ім`я паспорт громадянина України. Однак, органи ДРАЦС України відмовляють у видачі свідоцтва про народження нового зразка на підставі цього документа, оскільки він був виданий на тимчасово окупованій території. З листа Святошинського відділу ДРАЦС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 22.08.2025 вбачається, що отримання свідоцтва про народження нового зразка заявником є не можливим, а тому виникла необхідність у зверненні до суду.
З огляду на вище викладене просив суд встановити факт народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в місті Перевальськ Луганської області.
Рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2025 року в задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження відмовлено.
Не погоджуючись з рішенням суду першої інстанції, 27 листопада 2025 року представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Григоренко А.О. подав апеляційну скаргу в якій просить суд скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким задовольнити вимоги заяви ОСОБА_1 .
Апеляційну скаргу обґрунтовує тим, що рішення суду першої інстанції ухвалено з порушенням норм процесуального права. 
Зазначає, що підставою звернення заявника до Святошинського районного суду міста Києва у порядку окремого провадження є те, що «відновити» актовий запис є неможливим, оскільки ДРАЦС не може фізично відновити архівний запис, який залишився на тимчасово окупованій території. При цьому, суд може встановити юридичний факт народження для видачі дублікату свідоцтва про народження з метою отримання свідоцтва нового зразка для можливості його апостилювання та використання його закордоном.
Вважає, що суд першої інстанції не звернув увагу на те, що заявник не оскаржує відмову ДРАЦС, мета звернення - встановити факт народження. Факт народження потрібен, оскільки ДРАЦС не може видати дублікат через недоступність архіву на тимчасово окупованій території.
Вказує на те, що звернення до суду є єдиним можливим способом для заявника отримати дублікат свідоцтва про народження українського зразка, оскільки наявний документ радянського зразка не підлягає апостилюванню для використання за кордоном, а органи ДРАЦС об`єктивно не можуть видати дублікат через недоступність архівного запису, який залишився на тимчасово окупованій території.
В судове засідання представник заявника ОСОБА_1 - адвокат Григоренко Андрій Олександрович не з`явився, 05 лютого 2026 року, представник подав до Київського апеляційного суду заяву про розгляд без участі апелянта та його представника. 
З огляду на вище викладене колегія суддів вважає за можливе проводити розгляд справи за відсутності сторони, яка повідомлена належним чином, причини неявки суду не повідомлені.
Заслухавши доповідь судді Кафідової О.В., обговоривши доводи апеляційної скарги, вивчивши наявні у справі докази, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню з наступних підстав.
Судом встановлено, що  ОСОБА_1 народився ІНФОРМАЦІЯ_2 , що підтверджується свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 , виданим Паркомунівським міським бюро ВОИС у Ворошиловградській області 01.09.1956 (а.с. 5).
Відповідно до паспорту громадянина України ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , народився у м. Перевальськ Луганської області (а.с. 6-7).
Згідно листа Святошинського відділу ДРАЦС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) від 22.08.2025 №1125/33.8-80, за результатами перевірки, яка здійснена за наявним архівним фондом Святошинського відділу ДРАЦС у місті Києві ЦМУ МЮ (м. Київ) щодо наявності актового запису про народження відносно вищезазначеної особи - інформації не виявлено. У зв?язку з тим, що перші та другі примірники паперових екземплярів книг актових записів про народження за 1956 рік, які складені відділами ДРАЦС Луганської області залишились на тимчасово окупованій території, та доступ до них відсутній перевірити наявність паперового носія актового запису про народження не є можливим (а.с. 8).
Відмовляючи у задоволенні заяви ОСОБА_1 про встановлення факту народження, суд першої інстанції посилався на те, що до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій, крім спорів, для яких законом установлений інший порядок судового вирішення. Таким чином, суд оцінюючи належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, прийшов до висновку що у задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити та роз`яснити заявнику, що розгляд справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду.
З такими висновками суду першої інстанції колегія суддів погодитись не може з огляду на наступне. 
Судова юрисдикція - це інститут права, який покликаний розмежувати між собою компетенцію як різних ланок судової системи, так і різних видів судочинства - цивільного, кримінального, господарського та адміністративного.
Критеріями відмежування справ цивільної юрисдикції від інших є, по-перше, наявність спору щодо захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів в будь-яких правовідносинах, крім випадків, коли такий спір вирішується за правилами іншого судочинства, а, по-друге, такий суб`єктний склад цього спору, у якому однією зі сторін є, як правило, фізична особа. Отже, у порядку цивільного судочинства за загальним правилом можна розглядати будь-які справи, у яких, зазвичай, хоча б одна зі сторін є фізичною особою, якщо їх вирішення процесуальні закони не віднесли до юрисдикції інших судів.
Суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають з цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства (абзац перший частини першої статті 19 ЦПК).
Юрисдикція адміністративних судів поширюється на справи у публічно-правових спорах, зокрема спорах фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи індивідуальних актів), дій чи бездіяльності, крім випадків, коли для розгляду таких спорів законом встановлено інший порядок судового провадження (пункт 1 частини першої статті 19 Кодексу адміністративного судочинства України.
Вирішуючи питання про юрисдикцію спору, необхідно з`ясувати, зокрема, характер спірних правовідносин, а також суть права та/або інтересу, за захистом якого звернулася особа.
З матеріалів справи вбачається, що звертаючись до суду з даною заявою ОСОБА_1 просив суд встановити факт народження ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , в місті Перевальськ Луганської області.
З викладеного вбачається, що у заявника відсутній спір з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними під час здійснення владних управлінських функцій.
З огляду на вище викладене висновки суду першої інстанції відносно того, що розгляд даної справи віднесено до юрисдикції адміністративного суду є помилковими.
Стосовно заявлених вимог колегія суддів зазначає наступне.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором (частина перша статті 5 ЦПК України).
Суд, здійснюючи правосуддя на засадах верховенства права, забезпечує кожному право на справедливий суд та повагу до інших прав і свобод, гарантованих Конституцією і законами України, а також міжнародними договорами, згода на обов`язковість яких надана Верховною Радою України (стаття 2 Закону України «Про судоустрій і статус суддів»).
Обов`язком суду при розгляді справи є дотримання вимог щодо всебічності, повноти й об`єктивності з`ясування обставин справи та оцінки доказів.
Усебічність та повнота розгляду передбачає з`ясування усіх юридично значущих обставин та наданих доказів з усіма притаманними їм властивостями, якостями та ознаками, їх зв`язків, відносин і залежностей. Усебічне, повне та об`єктивне з`ясування обставин справи забезпечує, як наслідок, постановлення законного й обґрунтованого рішення.
Стандарт доказування є важливим елементом змагального процесу. Якщо сторона не подала достатньо доказів для підтвердження певної обставини, то суд робить висновок про її недоведення. 
Відповідно до ч.1 ст. 293 ЦПК України, окреме провадження - це вид непозовного цивільного судочинства, в порядку якого розглядаються цивільні справи про підтвердження наявності або відсутності юридичних фактів, що мають значення для охорони прав, свобод та інтересів особи або створення умов здійснення нею особистих немайнових чи майнових прав або підтвердження наявності чи відсутності неоспорюваних прав.
Згідно з п. 5 ч.2 ст.293 ЦПК України, суд розглядає в порядку окремого провадження справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення.
Частинами 1,2 ст. 315 ЦПК України що суд розглядає справи про встановлення факту: 1) родинних відносин між фізичними особами; 2) перебування фізичної особи на утриманні; 3) каліцтва, якщо це потрібно для призначення пенсії або одержання допомоги по загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню; 4) реєстрації шлюбу, розірвання шлюбу, усиновлення; 5) проживання однією сім`єю чоловіка та жінки без шлюбу; 6) належності правовстановлюючих документів особі, прізвище, ім`я, по батькові, місце і час народження якої, що зазначені в документі, не збігаються з прізвищем, ім`ям, по батькові, місцем і часом народження цієї особи, зазначеним у свідоцтві про народження або в паспорті; 7) народження особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту народження; 8) смерті особи в певний час у разі неможливості реєстрації органом державної реєстрації актів цивільного стану факту смерті; 9) смерті особи, яка пропала безвісти за обставин, що загрожували їй смертю або дають підстави вважати її загиблою від певного нещасного випадку внаслідок надзвичайних ситуацій техногенного та природного характеру.
У судовому порядку можуть бути встановлені також інші факти, від яких залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав фізичних осіб, якщо законом не визначено іншого порядку їх встановлення.
Отже, в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, зокрема якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; встановлення факту не пов`язується із наступним вирішенням спору про право.
Юридичні факти можуть бути встановлені для захисту, виникнення, зміни або припинення особистих чи майнових прав самого заявника, за умови, що вони не стосуються прав чи законних інтересів інших осіб. У випадку останнього між цими особами виникає спір про право.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18) зроблено висновок, що в порядку окремого провадження розглядаються справи про встановлення фактів, за наявності певних умов, а саме, якщо: згідно із законом такі факти породжують юридичні наслідки, тобто від них залежить виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян; чинним законодавством не передбачено іншого порядку їх встановлення; заявник не має іншої можливості одержати або відновити загублений чи знищений документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення; встановлення факту не пов`язується з наступним вирішенням спору про право. Чинне цивільне процесуальне законодавство відносить до юрисдикції суду справи про встановлення фактів, від яких залежить виникнення, зміна або припинення суб`єктивних прав громадян. Проте не завжди той чи інший факт, що має юридичне значення, може бути підтверджений відповідним документом через його втрату, знищення архівів тощо. Тому закон у певних випадках передбачає судовий порядок встановлення таких фактів.
Справи про встановлення фактів, що мають юридичне значення, належать до юрисдикції суду за таких умов:
- факти, що підлягають встановленню, повинні мати юридичне значення, тобто від них має залежати виникнення, зміна або припинення особистих чи майнових прав громадян. Для визначення юридичного характеру факту потрібно з`ясувати мету встановлення;
- встановлення факту не пов`язується з подальшим вирішенням спору про право. Якщо під час розгляду справи про встановлення факту заінтересованими особами буде заявлений спір про право або суд сам дійде висновку, що у цій справі встановлення факту пов`язане з необхідністю вирішення в судовому порядку спору про право, суд залишає заяву без розгляду і роз`яснює цим особам, що вони вправі подати позов на загальних підставах;
- заявник не має іншої можливості одержати чи відновити документ, який посвідчує факт, що має юридичне значення. Для цього заявник разом із заявою про встановлення факту подає докази на підтвердження того, що до її пред`явлення він звертався до відповідних організацій за одержанням документа, який посвідчував би такий факт, але йому в цьому було відмовлено із зазначенням причин відмови (відсутність архіву, відсутність запису в актах цивільного стану тощо);
- чинним законодавством не передбачено іншого позасудового порядку встановлення юридичних фактів. 
З таких же критеріїв виходила Велика Палата Верховного Суду в постановах від 10 квітня 2019 року у справі № 320/948/18 (провадження № 14-567цс18), від 18 січня 2024 року у справі № 560/17953/21 (провадження № 11-150апп23).
Аналізуючи вище викладене колегія суддів зазначає, що встановлення юридичного факту можливе лише у разі відсутності документа або його втраті, проте з заяви ОСОБА_1 про встановлення факту вбачається, що у заявника наявні документи, які підтверджують факт його народження, зокрема свідоцтво про народження серії НОМЕР_1 та паспорт громадянина України.
Враховуючи вище викладене, у суду відсутні підстави вважати, що юридичний факт потребує встановленню, з урахуванням наявності у заявника вище зазначених документів.
Колегія суддів звертає увагу на те, що звертаючись до суду першої інстанції з заявою про встановлення факту, заявник не зазначав про необхідність отримання дублікату свідоцтва про народження та не зазначав, що даний документ ним втрачено, таким чином у задоволенні заяви ОСОБА_1 необхідно відмовити, оскільки факт який просить встановити заявник вже встановлений свідоцтвом про народження серії НОМЕР_1 та паспортом громадянина України.
Згідно ч.ч.1ст. 376 ЦПК України, підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є: 1) неповне з`ясування обставин, що мають значення для справи; 2) недоведеність обставин, що мають значення для справи, які суд першої інстанції визнав встановленими; 3) невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; 4) порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Враховуючи зазначене, колегія суддів приходить до висновку, що апеляційна скарга підлягає частковому задоволенню, рішення суду першої інстанції підлягає скасуванню з ухваленням нового судового рішення про відмову у задоволенні заяви  ОСОБА_1 про встановлення факту, що має юридичне значення. 
Керуючись ст.ст.268, 367, 368, 374, 376, 381-384 ЦПК України, суд,-
у х в а л и в:
Апеляційну скаргу представника заявника ОСОБА_1 - адвоката Григоренка Андрія Олександровича задовольнити частково.
Рішення Святошинського районного суду м. Києва від 31 жовтня 2025 року скасувати та ухвалити нове судове рішення.
У задоволенні заяви ОСОБА_1 , заінтересована особа: Святошинський відділ державної реєстрації актів цивільного стану у місті Києві Центрального міжрегіонального управління Міністерства юстиції (м. Київ) про встановлення факту народження відмовити.
Постанова набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена
в касаційному порядку до Верховного Суду протягом 30 днів з дня складення повної постанови шляхом подання касаційної скарги безпосередньо до суду касаційної інстанції.

Повний текст постанови складено 09 лютого 2026 року

Головуючий: Судді: