П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

Справа № 120/4010/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Маслоід О.С. 
Суддя-доповідач - Шидловський В.Б. 
04 лютого 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Шидловського В.Б. 
суддів: Сапальової Т.В.  Капустинського М.М. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області, як відокремлений підрозділ ДПС на рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року у справі за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Київській області про визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення, 
В С Т А Н О В И В :
ОСОБА_1 до суду з позовною заявою до Головного управління ДПС у Київській областіпро визнання протиправним та скасування податкового повідомлення-рішення від 13.02.2025 №14488-2412-1031-UA32080070000050759 на суму 550809,75 грн.
Рішенням Вінницького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року позов задоволено частково.
Визнано протиправним та скасовано податкове повідомлення-рішення Головного управління ДПС у Київській області від 13.02.2025 №14488-2412-1031-UA32080070000050759 в частині нарахування ОСОБА_1 земельного податку з фізичних осіб на суму 68 851 грн 22 коп.
У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. 
Стягнуто з Головного управління ДПС у Київській області за рахунок бюджетних асигнувань на користь ОСОБА_1 судовий збір у сумі 716 грн 05 коп.
Не погоджуючись із прийнятим судовим рішенням, відповідач подав апеляційну скаргу, у якій просив скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове, яким у задоволенні позовних вимог відмовити.
В обґрунтування апеляційної скарги апелянт послався на неправильне застосування судом першої інстанції норм матеріального права, порушення норм процесуального права, що, на його думку, призвело до неправильного вирішення спору.
08 грудня 2025 року до суду надійшов відзив на апеляційну скаргу від позивача, в якому останній вказав на безпідставність доводів апеляційної скарги, у зв`язку із чим просив залишити рішення суду першої інстанції без змін.
Враховуючи, що рішення суду першої інстанції ухвалено в порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення сторін (у порядку письмового провадження), суд апеляційної інстанції в порядку п.3 ч.1 ст.311 КАС України розглядає справу без повідомлення учасників справи (в порядку письмового провадження) за наявними у справі матеріалами, оскільки справу може бути вирішено на підставі наявних у ній доказів.
Проаналізувавши вимоги та підстави апеляційної скарги, вивчивши матеріали справи в їх сукупності, проаналізувавши правильність застосування судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, колегія суддів дійшла висновку, що апеляційну скаргу необхідно залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін, з огляду на наступне.
Як встановлено судом першої інстанції та підтверджено матеріалами справи, у власності позивача перебувала земельна ділянка з кадастровим номером 3210945300:01:026:0187 площею 7, 0258 га, що розташована м.Буча Київська обл.
Згідно з відомостями з Державного реєстра речових прав на нерухоме майно та Реєстра прав власності на нерухоме майно, Державного реєстра Іпотек, Єдиного реєстра заборон відчуження об`ктів нерухомого майна 30.08.2024 речове право позивача щодо вищевказаної земельної ділянки припинено. Відомості щодо припинення внесено до реєстру 04.09.2024.
13.02.2025 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №14488-2412-1031-UA32080070000050759, яким позивачеві нараховано земельний податок за 2024 рік за земельну ділянку з кадастровим номером 3210945300:01:026:0187 на суму 550 809,75 грн.
Водночас позивач не погоджується з вказаним рішенням, адже вважає, що земельний податок слід було нараховувати за період володіння ним такою земельною ділянкою в 2024 році не за 8 місяців, а за 7 місяців.
Відтак, з метою скасування податкового повідомлення-рішення від 13.02.2025 №14488-2412-1031-UA32080070000050759, позивач звернувся до суду з цим позовом.
Суд першої інстанції при ухваленні оскаржуваного рішення виходив з часткової обґрунтованості та доведеності позовних вимог, а відтак наявності підстав для часткового задоволення адміністративного позову.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції по суті спору, виходячи з наступного.
Положеннями ч.2 ст.19 Конституції України встановлено, що органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства встановлені Податковим кодексом України (далі - ПК України).
За визначеннями, наведеними у п.14.1 ст.14 ПК України: плата за землю - обов`язковий платіж у складі податку на майно, що справляється у формі земельного податку або орендної плати за земельні ділянки державної і комунальної власності (пп.14.1.147).
Земельний податок - обов`язковий платіж, що справляється з власників земельних ділянок та земельних часток (паїв), а також постійних землекористувачів (далі - податок для цілей розділу XII цього Кодексу) (пп.14.1.72).
Згідно зі ст.269 ПК України платниками плати за землю є:
269.1.1 платники земельного податку:
269.1.1.1 власники земельних ділянок, земельних часток (паїв);
269.1.1.2 землекористувачі, яким відповідно до закону надані у користування земельні ділянки державної та комунальної власності на правах постійного користування;
269.1.2. платники орендної плати - землекористувачі (орендарі) земельних ділянок державної та комунальної власності на умовах оренди.
Положеннями ст.270 ПК України визначено, що об`єктами оподаткування є земельні ділянки, які перебувають у власності або користуванні та земельні частки (паї), які перебувають у власності.
Згідно із п.285.1 ст.285 ПК України базовим податковим (звітним) періодом для плати за землю (земельного податку) є календарний рік.
Відповідно до п.286.1. ст.286 ПК України, підставою для нарахування земельного податку є дані державного земельного кадастру.
Центральні органи виконавчої влади, що реалізують державну політику у сфері земельних відносин та у сфері державної реєстрації речових прав на нерухоме майно, у сфері будівництва щомісяця, але не пізніше 10 числа наступного місяця, а також за запитом відповідного контролюючого органу за місцезнаходженням земельної ділянки подають інформацію, необхідну для обчислення і справляння плати за землю, у порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
У разі подання платником податку до контролюючого органу правовстановлюючих документів на земельну ділянку, відомості про яку відсутні у базах даних інформаційних систем центрального органу виконавчої влади, що реалізує державну податкову політику, сплата податку фізичними та юридичними особами здійснюється на підставі поданих платником податку відомостей до отримання контролюючим органом інформації про перехід права власності на об`єкт оподаткування.
За приписами п.286.5 ст.286 286.5. ПК України нарахування фізичним особам сум плати за землю проводиться контролюючими органами (за місцем знаходження земельної ділянки), які надсилають платнику податку у порядку, визначеному статтею 42 цього Кодексу, до 1 липня поточного року податкове повідомлення-рішення про внесення податку за формою, встановленою у порядку, визначеному статтею 58 цього Кодексу.
У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - юридичної або фізичної особи до іншого протягом календарного року податок сплачується попереднім власником за період з 1 січня цього року до початку того місяця, в якому припинилося його право власності на зазначену земельну ділянку, а новим власником - починаючи з місяця, в якому він набув право власності.
У разі переходу права власності на земельну ділянку від одного власника - фізичної особи до іншого протягом календарного року контролюючий орган надсилає (вручає) податкове повідомлення-рішення новому власнику після отримання інформації про перехід права власності.
Якщо такий перехід відбувається після 1 липня поточного року, контролюючий орган надсилає (вручає) попередньому власнику нове податкове повідомлення-рішення. Попереднє податкове повідомлення-рішення вважається скасованим (відкликаним).
У разі якщо платник податків має у власності декілька земельних ділянок, щодо яких необхідно провести звірку даних, для її проведення такий платник податків має право звернутися до контролюючого органу за місцем знаходження будь-якої з таких земельних ділянок.
Положеннями ч.1 ст.79 Земельного кодексу України визначено, що земельною ділянкою є частина земної поверхні з установленими межами, певним місцем розташування, з визначеними щодо неї правами.
За змістом ст.79-1 Земельного кодексу України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Земельна ділянка може бути об`єктом цивільних прав виключно з моменту її формування (крім випадків суборенди, сервітуту щодо частин земельних ділянок) та державної реєстрації права власності на неї.
Речові права на нерухоме майно, які підлягають державній реєстрації у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень, виникають з моменту такої реєстрації відповідно до ч.2 ст.3 Закону України від 01.07.2004 №1952-IV «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
Державній реєстрації відповідно до ч.1 ст.4 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» підлягають: право власності; похідні речові права, зокрема, право користування земельною ділянкою для сільськогосподарських потреб (емфітевзис), право постійного користування та право оренди (суборенди) земельної ділянки; право користування (найму, оренди) будівлею або іншою капітальною спорудою (їх окремою частиною), що виникає на підставі договору найму (оренди) будівлі або іншої капітальної споруди (їх окремої частини), укладеного на строк не менш як три роки; інші речові права відповідно до закону.
Відповідно до ч.1 ст.1 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень», державна реєстрація речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень - офіційне визнання і підтвердження державою фактів набуття, зміни або припинення речових прав на нерухоме майно, обтяжень таких прав шляхом внесення відповідних відомостей до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно.
Згідно з ч.1 ст.27 Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» державна реєстрація права власності та інших речових прав, крім державної реєстрації права власності на об`єкт незавершеного будівництва, проводиться на підставі укладеного в установленому законом порядку договору, предметом якого є нерухоме майно, речові права на яке підлягають державній реєстрації, чи його дубліката.
За правилами ст.125, 126 Земельного кодексу України право власності на земельну ділянку, а також право постійного користування та право оренди земельної ділянки виникають з моменту державної реєстрації цих прав та оформлюється відповідно до Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень».
З аналізу процитованих норм слідує, що обов`язок сплати земельного податку або орендної плати виникає лише щодо належним чином сформованої та зареєстрованої земельної ділянки, а платниками є власники чи користувачі такої ділянки, крім цього податок нараховується на підставі даних державного земельного кадастру та реєстру речових прав, з урахуванням змін власника чи користувача протягом року. Визначальною для виникнення чи припинення обов`язку зі сплати земельного податку є дата державної реєстрації права власності або користування.
В ході розгляду справи судом встановлено, що у власності позивача перебувала земельна ділянка з кадастровим номером 3210945300:01:026:0187 площею 7, 0258 га, що розташована м.Буча Київська обл.
Згідно з відомостями з Державного реєстра речових прав на нерухоме майно та Реєстра прав власності на нерухоме майно, Державного реєстра Іпотек, Єдиного реєстра заборон відчуження об?єктів нерухомого майна 30.08.2024 речове право позивача щодо вищевказаної земельної ділянки припинено. Відомості щодо припинення внесено до реєстру 04.09.2024.
Крім того, 30.08.2024 о 14:59:07 право власності на земельну ділянку з кадастровим номером 3210945300:01:026:0187 зареєстровано за Товариством з обмеженою відповідальністю «Модуль Будінвест».
13.02.2025 відповідачем винесено податкове повідомлення-рішення №14488-2412-1031-UA32080070000050759, яким позивачеві нараховано земельний податок за 2024 рік за земельну ділянку з кадастровим номером 3210945300:01:026:0187 на суму 550 809,75 грн.
Тобто, в межах цієї справи спір фактично полягає у визначенні дати припинення права власності позивача на земельну ділянку, від якої залежить обсяг його податкового зобов`язання зі сплати земельного податку за 2024 рік, оскільки сторони по-різному тлумачать момент припинення права власності позивача на земельну ділянку та, відповідно, період, за який йому правомірно нараховано земельний податок за 2024 рік. 
Мім тим, в апеляційній скарзі відповідач наполягає на даті 04.09.2024, обґрунтовуючи нарахування податку за 8 місяців, тоді як позивач посилається на офіційні дані державних реєстрів, які фіксують припинення його права та перехід ділянки у власність іншої особи вже 30.08.2024.
В контексті наведеного слід врахувати, що системний аналіз положень Податкового кодексу України, Земельного кодексу України та Закону України «Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень» дає підстави стверджувати, що для цілей оподаткування платою за землю вирішальним є факт наявності чи відсутності у особи належним чином зареєстрованого речового права на земельну ділянку. Законодавство прямо визначає, що речові права на нерухоме майно виникають та припиняються з моменту їх державної реєстрації, а не з дати внесення технічних змін або оновлення інформації в базі даних. Таким чином, юридично значущою є саме дата, яка зазначена у реєстрі як момент набуття або припинення права, а не дата, коли орган державної реєстрації завершив внесення відомостей до системи.
З огляду на встановлені обставини та вимоги законодавства, період, за який у позивача виникає обов`язок сплати земельного податку за 2024 рік, визначається моментом припинення його права власності на спірну земельну ділянку.
Відповідно до витягу з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно, така реєстраційна дія припинення права власності позивача - відбулася 30.08.2024 о 14:59:07.
За вказаних обставин колегія суддів погоджується з позицією суду першої інстанції, що у цій справі податковий обов`язок позивача підлягає обчисленню за період з 01.01.2024 по 31.07.2024 включно. Починаючи з серпня 2024 року, обов`язок зі сплати земельного податку повинен покладатися на нового власника, оскільки саме у серпні відбулася державна реєстрація переходу права власності. Будь-яке нарахування податку на позивача за серпень 2024 року не відповідає законодавчим вимогам і виходить за межі його податкового обов`язку.
Враховуючи наведене, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку, що відповідачем протиправно здійснено нарахування позивачеві земельного податку за земельну ділянку з кадастровим номером 3210945300:01:026:0187 за серпень 2024 року, а тому податкове повідомлення-рішення від 13.02.2025 №14488-2412-1031-UA32080070000050759 підлягає частковому скасуванню - в частині суми 68 851 грн 22 коп.
Таким чином, на думку колегії суддів апеляційної інстанції, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про часткове задоволення позовних вимог.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Колегія суддів також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№ 4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча п.1 ст.6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (RuizTorijav. Spain) № 303-A, пункт 29).
Також згідно з п.41 висновку № 11 (2008) Консультативної ради європейських суддів до уваги Комітету Міністрів Ради Європи щодо якості судових рішень, обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення.
Доводи апеляційної скарги зазначених вище висновків суду попередньої інстанції не спростовують і не дають підстав для висновку, що судом першої інстанції при розгляді справи неправильно застосовано норми матеріального права, які регулюють спірні правовідносини, чи порушено норми процесуального права.
Згідно із п.1 ч.1 ст.315 КАС України за наслідками розгляду апеляційної скарги на судове рішення суду першої інстанції суд апеляційної інстанції має право залишити апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін.
Відповідно до ст.316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
У Х В А Л И В :
апеляційну скаргу Головного управління ДПС у Київській області, як відокремлений підрозділ ДПС залишити без задоволення, а рішення Вінницького окружного адміністративного суду від 14 серпня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з дати її ухвалення та оскарженню не підлягає. 

Головуючий	 		Шидловський В.Б.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Сапальова Т.В.    Капустинський М.М.