ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

11 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 380/25316/24
адміністративне провадження № К/990/21732/25
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Єресько Л.О.,
суддів: Желєзного І.В.,  Загороднюка А.Г., 

розглянувши у порядку письмового провадження у касаційній інстанції справу             № 380/25316/24
за позовом  ОСОБА_1 до Військової частини НОМЕР_1 про визнання дій протиправними та зобов`язання вчинити дії,
за касаційною скаргою ОСОБА_1 
на ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року (суддя Грень Н.М.) 
та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року (колегія суддів у складі головуючого судді: Гуляка В.В., суддів: Ільчишин Н.В., Кухтея Р.В.),

УСТАНОВИВ:
Короткий зміст позовних вимог та їх обґрунтування
1. У грудні 2024 року ОСОБА_1 (далі - ОСОБА_1 , позивач) звертався до суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_1 (далі - В/ч НОМЕР_1 , відповідач), в якому просив: 
1.1. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо не нарахування та невиплати позивачу індексації грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 28.02.2018, із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця);
1.2. зобов`язати відповідача нарахувати та виплатити позивачу індексацію грошового забезпечення за період з 01.09.2016 по 28.02.2018 із застосуванням січня 2008 року як місяця, з якого починається обчислення індексу споживчих цін для проведення індексації грошового забезпечення (базового місяця) із одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44;
1.3. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо неврахування вимог абзаців четвертого, п`ятого, шостого пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 при нарахуванні та виплаті позивачу індексації грошового забезпечення в період з 01.03.2018 по 25.09.2018 та з 01.03.2022 по 24.11.2023 виходячи з фіксованої величини - 4077,78 грн; 
1.4. зобов`язати В/ч НОМЕР_1 здійснити позивачу перерахунок та виплату індексації грошового забезпечення за період з 01.03.2018 по 25.09.2018, та з 01.03.2022 по 24.11.2023, виходячи з фіксованої величини - 4077,78 грн, що розраховується як різниця між сумою індексації і розміром підвищення доходу відповідно до вимог абзаців 4, 5, 6 пункту 5 Порядку проведення індексації грошових доходів населення, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 17.07.2003 № 1078 та з одночасною компенсацією сум податку з доходів фізичних осіб відповідно до пункту 2 Порядку виплати щомісячної грошової компенсації сум податку з доходів фізичних осіб, що утримуються з грошового забезпечення, грошових винагород та інших виплат, одержаних військовослужбовцями, поліцейськими та особами рядового і начальницького складу, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 15.01.2004 № 44, з урахуванням виплачених сум;
1.5. визнати протиправною бездіяльність В/ч НОМЕР_1 щодо не проведення перерахунку та виплати розміру грошового забезпечення позивача з 01.03.2022 по 24.11.2023, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за спеціальним званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023 на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до постанови Кабінету Міністрів України № 704 від 30.08.2017 «Про грошове забезпечення військовослужбовців, осіб рядового і начальницького складу та деяких інших осіб» (далі - Постанова № 704);
1.6. зобов`язати В/ч НОМЕР_1 перерахувати та виплатити грошове забезпечення позивачу з 01.03.2022 по 24.11.2023, з урахуванням розмірів посадового окладу та окладу за військовим званням, визначених шляхом множення розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 01.01.2022, 01.01.2023, на відповідний тарифний коефіцієнт згідно з додатками 1, 12, 13, 14 до Постанови № 704, з урахуванням виплачених сум;
1.7. зобов`язати В/ч НОМЕР_1 нарахувати та виплатити позивачу компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків їх виплати у розмірі невиплаченої різниці суми індексації грошового забезпечення з 01.09.2016 по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення, нарахованого з 01.09.2016 по 25.09.2018 та з 01.03.2022, по день фактичної виплати індексації грошового забезпечення нарахованої з 01.03.2022 по 24.11.2023.
Короткий зміст рішень судів попередніх інстанцій
2. Львівський окружний адміністративний суд ухвалою від 20.12.2024 позовну заяву ОСОБА_1 залишив без руху та надав позивачу десятиденний строк для усунення недоліків позовної заяви шляхом подання заяви про поновлення пропущеного строку звернення до адміністративного суду.
2.1. Залишаючи позов без руху, суд першої інстанції зауважив, що відповідно до витягу із наказу командира В/ч НОМЕР_1 (по стройовій частині) № 355 від 24.11.2023 цього дня позивача виключено зі списків особового складу військової частини та всіх видів забезпечення. Проте із заявою про надання відомостей про розмір нарахованого та виплаченого грошового забезпечення та індексації грошового забезпечення з дня прийняття на службу по 25.09.2018 та з 26.02.2022 по 24.11.2023 позивач звернувся лише 08.11.2024.
2.2. Львівський окружний адміністративний суд зауважив, що отримання позивачем 13.12.2024 від відповідача листа від 02.12.2024 № 3253 у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач повинен був дізнатись про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду.
3. 27.12.2024 до суду першої інстанції від позивача надійшла заява про усунення недоліків позовної заяви, у якій він просив поновити строк звернення до суду. Мотиви позивача загалом зводяться до того, що він не пропустив строку звернення до суду із позовом, оскільки, на його переконання, до спірних правовідносин мала застосовуватися стаття 233 Кодексу законів про працю України (далі - КЗпП України), якою передбачено тримісячний строк звернення до суду, такий строк має обраховуватися з дня одержання позивачем письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (частина друга статті 116 КЗпП України).
4. Ухвалою від 30.12.2023 Львівський окружний адміністративний суд відмовив у задоволенні заяви позивача про поновлення процесуального строку, позовну заяву ОСОБА_1 до В/ч НОМЕР_1 про визнання протиправними дій, зобов`язання вчинити дії повернув позивачеві на підставі пункту 9 частини четвертої статті 169 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) та частини другої статті 123 КАС України.
4.1. Повертаючи позов у зв`язку із порушенням строку звернення до суду, суд першої інстанції, посилаючись на висновки Верховного Суду у постанові від 25.04.2023 у справі № 380/15245/22 зауважив, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня, коли працівник дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права. 
4.2. Як зауважив суд першої інстанції, позивача було звільнено з В/ч НОМЕР_1 24.11.2023 вже після набрання чинності Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо оптимізації трудових відносин» від 01.07.2022 № 2352-IX (далі - Закон № 2352-IX), яким внесено зміни, зокрема до статті 233 КЗпП України та обмежено строк звернення до суду трьома місяцями. У витязі із наказу від 24.11.2023 № 355 містяться відомості про всі належні позивачу при звільненні виплати. За таких обставин суд першої інстанції виснував, що про порушення своїх прав позивач дізнався після ознайомлення із наказом про звільнення, проте вперше почав вчиняти активні дії щодо отримання відомостей про складові свого грошового забезпечення лише у листопаді 2024 року, а не після отримання відповідних сум грошового забезпечення та навіть не одразу після звільнення зі служби. Отримання позивачем 13.12.2024 листа відповідача у відповідь на його заяву не змінює момент, з якого позивач дізнався про порушення своїх прав, а свідчить лише про час, коли він почав вчиняти дії щодо реалізації свого права і ця дата не пов`язується з початком перебігу строку звернення до суду в цьому  випадку.
4.3. Отже, Львівський окружний адміністративний суд дійшов до висновку, що позаяк позивач був звільнений 24.11.2023 то до спірних правовідносин має застосовуватися стаття 233 КЗпП України у редакції після 19.07.2022, яка обмежує строк звернення до суду трьома місяцями, а про порушення своїх прав позивач дізнався з наказу про звільнення, тож, звернувшись до суду лише 18.12.2024, ОСОБА_1 пропустив строк звернення до адміністративного суду з цим позовом. Наведені позивачем підстави для поновлення строку суд визнав неповажними.
5. Восьмий апеляційний адміністративний суд погодився з висновками місцевого адміністративного суду та постановою від 13.05.2025 залишив ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 без змін.
5.1. Апеляційний суд у свою чергу зазначив, що тримісячний строк звернення до адміністративного суду має обраховуватися з наступного дня (із 25.11.2023) після виключення ОСОБА_1 зі списків особового складу В/ч НОМЕР_1 . Суд апеляційної інстанції погодився із висновками суду першої інстанції про те, що звернувшись із позовною заявою у грудні 2024 року позивач пропустив тримісячний строк звернення до суду, передбачений КЗпП України. 
Короткий зміст і обґрунтування вимог касаційної скарги та її рух у касаційній інстанції.
6. Від ОСОБА_1 до Верховного Суду (далі - Суд) надійшла касаційна скарга, в якій скаржник, посилаючись на порушення судами попередніх інстанцій норм процесуального права, просить скасувати ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30.12.2024 та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13.05.2025 й направити справу до суду першої інстанції для продовження розгляду.
7. Позивач у касаційній скарзі посилається на правову позицію, викладену в постанові Великої Палати Верховного Суду від 06.04.2023 у справі № 260/3564/22 та у постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21, від 30.01.2025 у справі № 640/18806/22 та від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23, у яких Верховний Суд вказав, що до 19.07.2022 КЗпП України не обмежував будь-яким строком право працівника на звернення до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати. Після цієї дати строк звернення до суду з трудовим спором, у тому числі про стягнення належної працівнику заробітної плати, обмежений трьома місяцями з дня одержання ним письмових повідомлень про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні.
8. Доводи скаржника загалом зводяться до того, що у цій справі він звернувся до суду в межах процесуальних строків, встановлених законом. Однак суди попередніх інстанцій не урахували висновків Верховного Суду у вказаних справах та помилково застосували у межах цього спору положення статті 233 КЗпП України у редакції, яка набрала чинності 19.07.2022 та обмежила строк звернення до суду з таким позовом трьома місяцями. Скаржник доводить, що у разі звернення до суду із позовом про стягнення належної заробітної плати, строк такого звернення визначається за тими правилами, які були чинними на момент початку перебігу відповідного строку.
9. Протоколом автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 20.05.2025 визначено для розгляду цієї справи колегію суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: головуючого судді: Мартинюк Н.М., суддів: Мельник-Томенко Ж.М., Жука А.Г.
10. Ухвалою Суду від 05.06.2025 відкрито касаційне провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 .
11. На підставі розпорядження заступника керівника Апарату Верховного Суду - керівника Секретаріату Касаційного адміністративного суду від 30.09.2025                    № 1219/0/78-25, у зв`язку із перебуванням судді Мартинюк Н.М. у відпустці по вагітності та пологах, проведено повторний автоматизований розподіл судової справи № 380/25316/24.
12. Протоколом повторного автоматизованого розподілу судової справи між суддями від 30.09.2025 визначено для розгляду цієї справи колегію суддів Касаційного адміністративного суду у складі Верховного Суду: головуючого судді: Єресько Л.О., суддів: Желєзного І.В., Загороднюка А.Г.
13. Ухвалою Верховного Суду у складі судді Касаційного адміністративного суду Єресько Л.О. від 24.10.2025 справу № 380/25316/24 прийнято до провадження, а ухвалою від 26.11.2025 закінчено підготовчі дії у справі та призначено її до розгляду в порядку письмового провадження відповідно до вимог статті 345 КАС України.
14. Відповідач подав відзив на касаційну скаргу у якому просить відмовити у її задоволенні та наводить доводи про те, що ОСОБА_1 пропустив строк звернення до суду, передбачений статтею 233 КЗпП України, звернувшись до суду 18.12.2024, коли редакція вказаної норми з 19.07.2022 обмежувала строк звернення до суду трьома місяцями. 
Висновки Верховного Суду, оцінка висновків судів, рішення яких переглядаються, та аргументів учасників справи
15. Верховний Суд нагадує, що згідно з положеннями статті 341 КАС України як суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
16. Суд касаційної інстанції не має права встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені у рішенні або постанові суду чи відхилені ним, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими, збирати чи приймати до розгляду нові докази або додатково перевіряти докази.
17. Питання, яке має вирішити Верховний Суд стосується правильного застосування правових норм щодо строку звернення до адміністративного суду з вимогами про визнання протиправною бездіяльності відповідача щодо не нарахування та невиплати у належному розмірі позивачеві грошового забезпечення за періоди з 01.09.2016 по 28.02.2018, з 01.03.2018 по 25.09.2018 та з 01.03.2022 по 24.11.2023, а також компенсацію втрати частини доходів у зв`язку з порушенням строків її виплати.
18. Судами встановлено, що із цим позовом ОСОБА_1 звернувся 13.12.2024, який був зареєстрований у Львівському окружному адміністративному суді 18.12.2024 (відповідно до відтиску штемпеля).
19. Вирішуючи означене питання, колегія суддів керується таким.
20. Відповідно до частини другої статті 55 Конституції України кожному гарантується право на оскарження в суді рішень, дій чи бездіяльності органів державної влади, органів місцевого самоврядування, посадових і службових осіб.
21. Статтею 129 Конституції України однією із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом.
22. Згідно із частиною першою статті 2 КАС України завданням адміністративного судочинства є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
23. За правилами частини третьої статті 3 КАС України провадження в адміністративних справах здійснюється відповідно до закону, чинного на час вчинення окремої процесуальної дії, розгляду і вирішення справи.
24. Частиною першою статті 5 КАС України передбачено, що кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до адміністративного суду, якщо вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушені її права, свободи або законні інтереси, і просити про їх захист у спосіб, визначений у цій статті.
25. Право на судовий захист реалізується особою шляхом подання позовної заяви до суду, яку відповідно до частини першої статті 122 КАС України може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
26. Відповідно до частин другої та третьої статті 122 КАС України для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
27. Для захисту прав, свобод та інтересів особи цим Кодексом та іншими законами можуть встановлюватися інші строки для звернення до адміністративного суду, які, якщо не встановлено інше, обчислюються з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів.
28. Право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. Водночас такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не повинні перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
29. Вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні проміжки часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків.
30. Отже, застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
31. Положення статті 122 КАС України не містять норми, які б врегульовували порядок звернення осіб, які перебувають (перебували) на публічній службі, до адміністративного суду у справах про стягнення належної їм заробітної плати у разі порушення законодавства про оплату праці.
32. Такі правовідносини регулюються положеннями статті 233 КЗпП України, зокрема частиною другою цієї статті.
33. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 11.07.2024 у справі                          № 990/156/23 зазначила, що стаття 233 КЗпП України є нормою матеріального права, яка визначає строк судового захисту права працівника у разі порушення законодавства про працю. Указана норма поширює свою дію на всіх працівників і службовців підприємства, установи, організації та незалежно від характеру їх трудової діяльності, у тому числі на осіб, які проходять публічну чи державну службу.
34. Відповідно до частини другої статті 233 КЗпП України (у редакції, чинній до 19.07.2022) у разі порушення законодавства про оплату праці працівник має право звернутися до суду з позовом про стягнення належної йому заробітної плати без обмеження будь-яким строком.
35. Законом № 2352-IX, який набрав чинності з 19.07.2022, частини першу і другу статті 233 КЗпП України викладено у такій редакції:
35.1. «Працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
35.2. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116)».
36. Окрім викладеного слід ураховувати, що відповідно до пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України під час дії карантину, установленого Кабінетом Міністрів України з метою запобігання поширенню коронавірусної хвороби (COVID-19), строки, визначені статтею 233 цього Кодексу, продовжуються на строк дії такого карантину.
37. Постановою Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651 з 24:00 год 30.06.2023 скасовано карантин, установлений з метою запобігання поширенню на території України гострої респіраторної хвороби COVID-19, спричиненої коронавірусом SARS-CoV-2, запроваджений на всій території України постановою Кабінету Міністрів України від 09.12.2020 № 1236 (термін якого неодноразово продовжувався).
38. Характерною особливістю спірних правовідносин є те, що позивач порушує питання про зобов`язання відповідача перерахувати і виплатити йому грошове забезпечення за період, який охоплює часові проміжки як до, так і після внесення змін до статті 233 КЗпП України [19 липня 2022 року].
39. У цьому контексті колегія суддів враховує, що наразі питання стосовно правил застосування частини другої статті 233 КЗпП України за подібних обставин було предметом розгляду Верховним Судом у складі cудової палати з розгляду справ щодо виборчого процесу та референдуму, а також захисту політичних прав громадян Касаційного адміністративного суду (далі - Судова палата) у постанові від 21.03.2025 у справі № 460/21394/23.
40. В означеному судовому рішенні Судова палата відступила від висновків, викладених у постановах Верховного Суду у складі колегій Касаційного адміністративного суду:
- від 29.01.2025 у справі № 500/6880/23 та від 28.08.2024 у справі № 580/9690/23, у яких Верховним Судом до правовідносин щодо перерахунку індексації грошового забезпечення військовослужбовця за 2016-2018 роки застосовано статтю 233 КЗпП України у редакції, що набула чинності з 19.07.2022, оскільки саме вона була чинною на момент звернення позивачів до суду із позовом (жовтень 2023 року);
- від 23.01.2025 у справі № 400/4829/24 [предмет спору - перерахунок грошового забезпечення військовослужбовця та його складових за період з 01.03.2022 по 19.05.2023; дата звернення до суду з позовом - 22.05.2024] та від 20.11.2023 у справі № 160/5468/23 [предмет спору - нарахування та виплата індексації грошового забезпечення військовослужбовця за період з 01.01.2016 по грудень 2018 року; дата звернення до суду з позовом - 21.03.2023], у яких Верховний Суд констатував, що у випадках звільнення військовослужбовця з військової служби та у разі невиплати йому частини грошового забезпечення, на отримання якого він мав право під час проходження служби, перебіг строку звернення починається саме з дати його звільнення з цієї служби;
- від 12.09.2024 у справі № 200/5637/23, у якій Верховний Суд зазначив, що строки для звернення до суду, які передбачені у статті 233 КЗпП України, закінчилися з припиненням дії карантину.
41. Натомість Судова палата сформулювала позицію, що якщо мають місце тривалі правові відносини, які виникли під час дії статті 233 КЗпП України, у редакції, що була чинною до 19.07.2022, та були припинені на момент чинності дії статті 233 КЗпП України, в редакції Закону № 2352-IX, то у такому випадку правове регулювання здійснюється таким чином: правовідносини, які мають місце у період до 19.07.2022, підлягають правовому регулюванню згідно з положенням статті 233 КЗпП України (у попередній редакції); у період з 19.07.2022 підлягають застосуванню норми статті 233 КЗпП України (у редакції Закону № 2352-IX).
42. З урахуванням пункту 1 глави XIX «Прикінцеві положення» КЗпП України та постанови Кабінету Міністрів України від 27.06.2023 № 651, відлік тримісячного строку звернення до суду зі спорами, визначеними статтею 233 КЗпП України, почався 01.07.2023.
43. У постановах Верховного Суду від 19.01.2023 у справі № 460/17052/21 та від 30.01.2025 у справі № 640/18806/22, на які посилається позивач у касаційній скарзі, міститься схожа правова позиція щодо поширення статті 233 КЗпП України у редакції до 19.07.2022 та про поширення вказаної норми у редакції Закону                 № 2352-IX лише на ті відносини, які виникли після набуття цією нормою закону чинності.
44. Водночас помилковим є посилання скаржника на висновки Верховного Суду викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 21.09.2023 у справі             № 260/3564/22, позаяк у цій справі суд вирішував питання щодо наявності підстав для виплати позивачу додаткової винагороди, передбаченої постановою Кабінету Міністрів України від 28.02.2022 № 168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» та не вирішував питання щодо застосування строку звернення до суду відповідно до статті 233 КЗпП України.
45. Як уже зазначалося, за правилами частин першої і другої статті 233 КЗпП України у редакції Закону № 2352-IX, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
46. Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
47. Отже, з урахуванням зазначеної позиції Судової палати, вирішуючи питання щодо дотримання позивачем строку звернення із заявленими позовними вимогами, мав би спершу визначити момент, з яким Закон пов`язує початок перебігу строку звернення до суду, потім спірний період (з 01.09.2016 до 24.11.2023) умовно поділити на дві частини: до набрання чинності Законом № 2352-IX (19.07.2022) та після цього, визначитися, в якій частині спір належить розглянути по суті позовних вимог, а в якій слід застосувати наслідки порушення строку звернення до суду, якщо вважатиме, що для цього є правові підстави.
48. Суди обох попередніх інстанцій вказали, що у витягу із наказу від 24.11.2023          № 355 (відповідно до якого позивача цього дня виключено зі списків особового складу В/ч НОМЕР_1 ) містяться відомості про всі належні ОСОБА_1 при звільненні виплати (а/с 11) і саме із цим пов`язали початок перебігу строку звернення до суду, виснувавши про порушення позивачем такого строку, однак достеменно не встановили факту одержання позивачем письмового повідомлення про нараховані та виплачені йому суми. 
49. Беручи до уваги викладене, висновок судів попередніх інстанцій про повернення позовної заяви є передчасним.
50. Порушення норм процесуального права при вирішенні питання щодо строку звернення до суду призвело до постановлення судом першої інстанції незаконної ухвали, яка перешкоджає подальшому провадженню в адміністративній справі. Суд апеляційної інстанції помилок місцевого адміністративного суду не виправив.
51. Згідно із частиною першою статті 353 КАС України, підставою для скасування ухвали судів першої та (або) апеляційної інстанцій і направлення справи для продовження розгляду є неправильне застосування норм матеріального права чи порушення норм процесуального права, що призвели до постановлення незаконної ухвали суду першої інстанції та (або) постанови суду апеляційної інстанції, яка перешкоджає подальшому провадженню у справі.
52. Відповідно до частини четвертої статті 353 КАС України справа направляється до суду апеляційної інстанції для продовження розгляду або на новий розгляд, якщо порушення допущені тільки цим судом. В усіх інших випадках справа направляється до суду першої інстанції.
53. Таким чином, зважаючи на приписи статті 353 КАС України, касаційна скарга підлягає задоволенню, а оскаржувані судові рішення - скасуванню із направленням справи до суду першої інстанції для продовження розгляду.
54. Водночас варто зауважити, що звертаючись до суду із позовом            ОСОБА_1 визначив позивачем В/ч НОМЕР_1 , проте в апеляційній скарзі вказав відповідачем Військову частину НОМЕР_2 . Восьмий апеляційний адміністративний суд, розглядаючи апеляційну скаргу позивача, у постанові від 13.05.2025 відповідачем зазначив Військову частину НОМЕР_2 . За таких обставин Львівському окружному адміністративному суду необхідно встановити належного відповідача у справі.
54. З огляду на результат касаційного розгляду, суд не вирішує питання щодо розподілу судових витрат.
Керуючись статтями 341, 345, 349, 353, 355, 356, 359 КАС України, Суд
ПОСТАНОВИВ:
1. Касаційну скаргу ОСОБА_1 задовольнити.
2. Ухвалу Львівського окружного адміністративного суду від 30 грудня 2024 року та постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 13 травня 2025 року скасувати, а справу направити до Львівського окружного адміністративного суду для продовження розгляду.
Постанова набирає законної сили з дати її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Судді	Л.О. Єресько І.В. Желєзний   А.Г. Загороднюк