П О С Т А Н О В А 
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
Справа № 240/13228/25 
Головуючий суддя 1-ої інстанції - Леміщак Дмитро Михайлович 
Суддя-доповідач - Смілянець Е. С. 
14 січня 2026 року 
м. Вінниця
Сьомий апеляційний адміністративний суд у складі колегії:
головуючого судді: Смілянця Е. С. 
суддів: Драчук Т. О.  Полотнянка Ю.П. , 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України на рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року у справі за адміністративним позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД до Державної служби геології та надр України про визнання протиправним та скасування наказу, 
В С Т А Н О В И В :
позивач, ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД, звернулось в суд із позовною заявою, в якій просило визнати протиправним та скасувати наказ Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532 в частині анулювання спецдозволу № 3903 від 20.06.2006, виданого ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД.
Житомирський окружний адміністративний суд рішенням від 22.09.2025 позов задовольнив. Судове рішення мотивоване тим, що за відсутності акта перевірки та припису, суд не може встановити, чи дійсно мали місце порушення, у чому саме вони полягали, і чи був у позивача обов`язок їх усувати. А отже, не доведеною є і сама підстава для зупинення та подальшого анулювання дозволу.
Не погоджуючись з рішенням суду, відповідач подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом норм матеріального та процесуального права просить скасувати рішення суду першої інстанції та ухвалити нове рішення, яким у задоволені позовних вимог відмовити.
Аргументами на підтвердження вимог скарги зазначає, що рішенням Господарського суду Житомирської області від 24 листопада 2014 року та постановою Рівненського апеляційного господарського суду від 17 лютого 2015 року у справі № 906/1118/14 встановлено факт проведення перевірки, наявність акту перевірки від 22.02.2012 № 11, припису від 22.02.2012 № 11-14/03/1, наказів Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 року № 532 та від 26.06.2012 № 299 та наявність їх в матеріалах вказаної справи (а. с. 76-96). Дані висновки судів у справі № 906/1118/14 спростовують висновки суду в оскаржуваному рішенні щодо недоведеності відповідачем самої підстави для анулювання дозволу та факту вчинення позивачем порушень та їх неусунення. 
У відзиві на апеляційну скаргу представник позивача зазначає, що суд першої інстанції витребував у Державної служби геології та надр України вже будь-які докази, які б підтверджували або ж спростовували обізнаність позивача з фактом скасування спеціального дозволу. Таких доказів відповідачем також надано суду не було вже другий раз.
В апеляційній скарзі відповідач вперше зазначає про існування судової справи № 906/1118/14 і додає до апеляційної скарги нові докази, які не подавав в суді першої інстанції – рішення господарського суду Житомирської області та постанову Рівненського апеляційного господарського суду. 
Згідно з положеннями ч. 3 ст. 308 Кодексу адміністративного судочинства України (далі-КАС України), суд апеляційної інстанції досліджує докази, що стосуються фактів, на які учасники справи посилаються в апеляційній скарзі та (або) відзиві на неї.
Виходячи з приписів ст.ст. 311, 263 КАС України, вищезазначена апеляційна скарга розглядається в порядку письмового провадження.
Заслухавши доповідь судді, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з огляду на наступне.
Судом першої інстанції встановлено та підтверджується матеріалами справи, що 20.06.2006 товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД отримало спеціальний дозвіл на користування надрами № 3903 з метою видобування лабрадориту, придатного для видобутку блоків та виробництва плит і облицювальних виробів з них, тріщинуватого лабрадориту та відходів виробництва, придатних для виробництва будівельного щебеню, на Небізькому родовищі, розташованому в Житомирській області, зі строком дії 20 років.
Укладено угоду про умови користування надрами № 3903 від 20.06.2006 як невід`ємну частину спеціального дозволу.
У лютому 2012 Державна служба геології та надр України провела планову перевірку діяльності товариства з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД, під час якої виявлено порушення вимог законодавства, зокрема невиконання пункту 2 особливих умов дозволу в частині проведення щорічного радіаційного контролю за породами в кар`єрі на відповідність вимогам НРБУ-97, відсутність геологічного обслуговування гірничих робіт та ведення геологічної документації, відсутність плану розвитку гірничих робіт, що зафіксовано актом перевірки від 22.02.2012 № 11.
16.04.2025 товариство з обмеженою відповідальністю «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД надіслало лист № 01 щодо надання звітності за 2024 рік стосовно виконання програми робіт відповідно до угоди про умови користування надрами від 20.06.2006.
29.04.2025 Державна служба геології та надр України надіслала лист № 3250/02-5/2-25, в якому повідомлено про зупинення дії спеціального дозволу наказом від 26.06.2012 № 299 та анулювання дозволу наказом від 02.11.2012 № 532, з доданими витягами з цих наказів.
Вважаючи наказ Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532 в частині анулювання дозволу протиправним, позивач звернувся до суду.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо дотримання строку звернення до адміністративного суду, колегія суддів враховує наступне.
Так, згідно з частиною першою статті 122 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) позов може бути подано в межах строку звернення до адміністративного суду, встановленого цим Кодексом або іншими законами.
Для звернення до адміністративного суду за захистом прав, свобод та інтересів особи встановлюється шестимісячний строк, який, якщо не встановлено інше, обчислюється з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення своїх прав, свобод чи інтересів (частина друга статті 122 КАС України).
Отже, законодавець пов`язує початок перебігу строку звернення до суду з двома альтернативними моментами: або з днем, коли особа дізналася про порушення, або з днем, коли особа повинна була дізнатися про порушення.
Як встановлено судом першої інстанції, відповідач у своїй заяві про залишення позову без розгляду стверджує, що позивач пропустив шестимісячний строк, оскільки оскаржуваний наказ був прийнятий 02.11.2012, а позов подано лише у травні 2025 року. Відповідач зазначає, що копії наказів про зупинення та анулювання дозволу були надіслані позивачу на його юридичну адресу.
Однак, відповідач у відзиві на позов та в подальших заявах визнав, що докази відправлення кореспонденції на адресу позивача (листи від 02.07.2012 та 07.11.2012) у нього відсутні, оскільки вони були знищені за актом від 19.10.2021 у зв`язку зі спливом строків зберігання.
При цьому, як вірно зазначає суд першої інстанції, знищення документів, навіть якщо воно відбулося відповідно до встановленого порядку, не звільняє суб`єкта владних повноважень від покладеного на нього процесуальним законом обов`язку доказування. Відповідач не надав суду ані копій супровідних листів, ані квитанцій про відправлення, ані описів вкладення, ані повідомлень про вручення чи повернення поштових відправлень. Його твердження про те, що листи, які повертаються з відміткою «за закінченням терміну зберігання», вважаються належно врученими, суд обґрунтовано вважав таким, що не ґрунтується на жодному доказі, наявному в матеріалах справи.
Разом з тим, позивач послідовно стверджує, що про анулювання дозволу він дізнався лише 29.04.2025, отримавши лист Держгеонадр № 3250/02-5/2-25. На підтвердження цього позивач додав до позовної заяви копію вказаного листа.
Отже, єдиним доказом у справі, що підтверджує обізнаність позивача про оскаржуваний наказ, є саме цей лист від 29.04.2025. Відповідач не спростував цього твердження належними та допустимими доказами. Його посилання на те, що представники позивача були присутні під час перевірки у 2012 році, не є доказом того, що позивач був обізнаний саме про наказ про анулювання дозволу, прийнятий значно пізніше – 02.11.2012.
Слід також зазначити, що Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував, що у випадку, якщо суб`єкт владних повноважень не надав доказів своєчасного доведення до відома особи прийнятого ним рішення, то строк звернення до суду для такої особи має обчислюватися з моменту, коли вона реально дізналася про існування такого рішення.
У цій справі позивач надав докази, що продовжував господарську діяльність після 2012 року, не знаючи про анулювання: сплачував податки, подавав декларації з податку на нерухомість та плату за землю за 2022– 2025 роки, проводив гірничі роботи у 2017– 2019 роках, відновлював роботи у 2024 році. Це свідчить про те, що позивач діяв добросовісно, вважаючи дозвіл чинним.
Таким чином, незнання про порушення прав через відсутність повідомлення є поважною причиною для поновлення строку звернення до суду, оскільки це порушує принцип правової визначеності та доступу до суду, гарантований статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
З огляду на викладене, колегія суддів погоджується із судом першої інстанції, що про порушення свого права, а саме про анулювання спеціального дозволу на користування надрами, позивач дізнався 29.04.2025, та звернувшись до суду із цим позовом 21.05.2025, позивач дотримався шестимісячного строку, встановленого статтею 122 КАС України.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції щодо правомірності наказу про анулювання спеціального дозволу, колегія суддів враховує наступне.
Так, відносини у сфері користування надрами регулюються, насамперед, Кодексом України про надра (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Кодекс).
Відповідно до ч. 1 ст. 13 Кодексу користувачами надр можуть бути підприємства, установи, організації, громадяни України, а також іноземні юридичні особи та громадяни.
В силу вимог ч. 1 ст. 25 Кодексу права користувачів надр охороняються законом і можуть бути обмежені лише у випадках, передбачених законодавством України.
Відповідно до ст. 26 Кодексу право користування надрами припиняється у разі:
1) якщо відпала потреба у користуванні надрами;
2) закінчення встановленого строку користування надрами;
3) припинення діяльності користувачів надр, яким їх було надано у користування;
4) користування надрами з застосуванням методів і способів, що негативно впливають на стан надр, призводять до забруднення навколишнього природного середовища або шкідливих наслідків для здоров`я населення;
5) використання надр не для тієї мети, для якої їх було надано, порушення інших вимог, передбачених спеціальним дозволом на користування ділянкою надр;
6) якщо користувач без поважних причин протягом двох років, а для нафтогазоперспективних площ та родовищ нафти та газу - 180 календарних днів не приступив до користування надрами;
7) вилучення у встановленому законодавством порядку наданої у користування ділянки надр.
Право користування надрами припиняється органом, який надав надра у користування, а у випадках, передбачених пунктами 4, 5, 6 цієї статті, у разі незгоди користувачів, - у судовому порядку. При цьому питання про припинення права користування земельною ділянкою вирішується у встановленому земельним законодавством порядку.
Отже, аналіз наведеної норми права дає підстави вважати, що право користування надрами припиняється органом, який надав надра у користування, самостійно або у судовому порядку.
У разі відсутності спору відповідач має право у випадках, передбачених пунктами 1, 2, 3, 7 ч. 1 ст. 26 Кодексу, самостійно припиняти право користування надрами, а у випадках, передбачених пунктами 4, 5, 6 цієї статті, у разі незгоди користувачів це право припиняється у судовому порядку.
На виконання ч. 2 ст. 16 Кодексу Кабінет Міністрів України видав постанову від 30.05.2011 № 615 "Про затвердження Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами" затвердив Порядок, який регулює питання надання спеціальних дозволів на користування надрами у межах території України, її континентального шельфу та виключної (морської) економічної зони, а також визначає процедуру продовження строку дії, переоформлення, видачі дубліката, зупинення дії чи анулювання дозволу та внесення до нього змін.
Підпунктами 1, 5 ч. 1 п. 22 Порядку № 615 передбачено, що дія дозволу може бути зупинена органом з питань надання дозволу безпосередньо або за поданням органів державного гірничого та санітарно-епідеміологічного нагляду, державного геологічного і екологічного контролю, органів місцевого самоврядування, органів державної податкової служби у разі: порушення надрокористувачем умов користування надрами, передбачених дозволом або угодою про умови користування ділянкою надр; порушення надрокористувачем вимог законодавства у сфері надрокористування та охорони навколишнього природного середовища.
Водночас, ч. 5 п. 22 наведеного Порядку встановлено, що дія дозволу поновлюється органом з питань надання дозволу після усунення надрокористувачем причин, що призвели до зупинення його дії, і сплати сум фінансових санкцій, застосованих у зв`язку із зупиненням дії дозволу.
Згідно з п. 9 ч. 1 п. 23 Порядку № 615 право користування надрами припиняється органом з питань надання дозволу безпосередньо або за поданням органів державного гірничого та санітарно-епідеміологічного нагляду, державного геологічного і екологічного контролю, органів місцевого самоврядування, органів державної податкової служби у разі, зокрема, невжиття надрокористувачем заходів для усунення причин зупинення дії дозволу в установлений строк.
Припинення права користування надрами здійснюється шляхом прийняття Держгеонадрами наказу про анулювання дозволу (ч. 2 п. 23 Порядку № 615).
Отже, право користування надрами припиняється шляхом прийняття Держгеонадрами наказу про анулювання дозволу у випадку невжиття надрокористувачем заходів для усунення причин зупинення дії дозволу в установлений строк.
Системний аналіз указаних положень дає підстави для висновку, що відповідно до Порядку № 615 можуть мати місце додаткові підстави для припинення користування надрами, оскільки це прямо передбачено ч. 3 статті 26 Кодексу. Водночас, не може бути змінено правило, за яким у разі незгоди користувачів з припиненням права на користування надрами воно може припинятися лише у судовому порядку.
Зокрема, у постанові від 10.05.2018 у справі № 802/4846/13-а Верховний Суд виснував:
"… об`єднуючою ознакою цих випадків є неналежне використання права, зокрема, використання надр не для тієї мети, для якої їх було надано, порушення строків виконання певних робіт тощо.
Відповідно до частини 3 статті 26 зазначеного Кодексу законодавством України можуть бути передбачені й інші випадки припинення права користування надрами.
Крім того, у Порядку надання дозволів можуть мати місце додаткові підстави для припинення користування надрами, оскільки це передбачено частиною 3 статті 26 Кодексу, але не може бути змінено правило, відповідно до якого у разі незгоди користувачів з припиненням права на користування надрами воно може припинятися лише у судовому порядку.
Отже, у разі незгоди користувачів з анулюванням спеціального дозволу на користування надрами припинення такого права здійснюється у судовому порядку".
Тобто законодавець чітко розмежував дві процедури припинення права користування надрами за ініціативою держави:
- адміністративна – орган, що видав дозвіл, самостійно приймає рішення про припинення права. Ця процедура застосовується у безспірних випадках (наприклад, закінчення строку дії дозволу, відмова надрокористувача від права) або за наявності згоди надрокористувача;
- судова – орган, що видав дозвіл, звертається до суду з позовом про припинення права. Ця процедура є обов`язковою, якщо припинення пов`язане з порушеннями з боку надрокористувача (пункти 4, 5, 6) і сам надрокористувач не погоджується з таким припиненням.
Такий підхід є гарантією захисту прав надрокористувача від свавільних дій контролюючого органу. Він забезпечує змагальність процесу, де кожна сторона має можливість надати свої докази та обґрунтувати позицію, а остаточне рішення приймає незалежний суд, перевіривши обґрунтованість доводів обох сторін.
Як встановлено судом першої інстанції, оскаржуваний наказ від 02.11.2012 № 532 прийнято на підставі підпункту 9 пункту 23 Порядку надання спеціальних дозволів на користування надрами, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 30.05.2011 № 615 (в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин; далі – Порядок № 615).
При цьому, відповідач стверджує, що дію дозволу було зупинено наказом від 26.06.2012 № 299 у зв`язку з неусуненням порушень, виявлених під час перевірки (відсутність радіаційного контролю, геологічного обслуговування, плану розвитку гірничих робіт). Оскільки позивач не усунув ці порушення і в подальшому, дозвіл було анульовано.
Тобто, у даній справі відповідач обрав адміністративну процедуру, анулювавши дозвіл власним наказом. Це було б правомірно лише за умови, що позивач погодився з наявністю порушень та з припиненням його права на користування надрами.
Проте, позивач у позовній заяві та у відповіді на відзив категорично заперечує свою згоду на анулювання дозволу. Він стверджує, що не лише не давав згоди, а й взагалі не знав про існування наказу до квітня 2025 року.
Натомість, відповідач, на якого покладено обов`язок доказування, не надав суду жодного доказу на підтвердження того, що позивач був згоден з анулюванням дозволу. Немає жодного листа, заяви чи іншого документа, який би свідчив про таку згоду. Навпаки, сам факт звернення до суду з позовом про скасування наказу свідчить про наявність спору та незгоду позивача з рішенням відповідача.
Таким чином, посилання відповідача на те, що позивач не оскаржив припис від 22.02.2012 та наказ про зупинення дії дозволу від 26.06.2012, не може вважатися доказом його згоди на анулювання дозволу, оскільки відповідач не довів, що позивач взагалі отримував ці документи. Поряд з цим, пасивна поведінка (неоскарження) не може тлумачитися як активне вираження волі (згода).
Таким чином, на момент прийняття оскаржуваного наказу існував спір щодо наявності порушень та підстав для припинення права користування надрами. 
Як вірно зазначає суд першої інстанції, за таких обставин відповідач, відповідно до прямої вказівки частини другої статті 26 Кодексу, був зобов`язаний звернутися до суду з позовом про припинення права ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД на користування надрами.
Отже, відповідач, прийнявши наказ про анулювання дозволу в адміністративному порядку за наявності спору (про що свідчить відсутність згоди позивача), діяв не у спосіб, передбачений Кодексом України про надра. Це є самостійною та достатньою підставою для визнання оскаржуваного наказу протиправним та його скасування.
Окрім порушення процедури суд першої інстанції також звертав увагу на недоведеність відповідачем самої підстави для анулювання дозволу, а саме – факту вчинення позивачем порушень та їх неусунення.
Як зазначає відповідач, підставою для зупинення, а згодом і анулювання дозволу, стали порушення, виявлені під час перевірки у лютому 2012 року. Ці порушення мали бути зафіксовані в акті перевірки від 22.02.2012 № 11, а обов`язок їх усунути – у приписі від 22.02.2012 № 11-14/03/1.
Проте, відповідач не надав суду ні копії акта перевірки, ні копії припису. Він знову посилається на знищення цих документів за актом від 19.10.2021.
Твердження відповідача про те, що «документи за результатами перевірки вручені уповноваженій особі позивача під розпис», є голослівним і не підтвердженим жодним доказом. Відповідач не надав доказів того, хто саме був цією уповноваженою особою, які у неї були повноваження, і де її підпис.
Таким чином, за відсутності акта перевірки та припису, суд не міг встановити, чи дійсно мали місце порушення, у чому саме вони полягали, і чи був у позивача обов`язок їх усувати. А отже, не доведеною є і сама підстава для зупинення та подальшого анулювання дозволу.
Дії відповідача, який спочатку не забезпечив належного зберігання документів, що є підставою для прийняття його ж рішень, а потім посилається на їх відсутність як на поважну причину невиконання обов`язку доказування, є неприйнятними в адміністративному судочинстві, де діє презумпція винуватості суб`єкта владних повноважень. Ризик втрати чи знищення доказів власної правомірності несе сам суб`єкт владних повноважень.
Доводи апеляційної скарги із посиланням на існування судової справи № 906/1118/14, колегія суддів вважає необгрунтованими, оскільки відповідно до ст. 79 КАС України, відповідач, третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, повинні подати суду докази разом із поданням відзиву або письмових пояснень третьої особи.
Якщо доказ не може бути поданий у встановлений законом строк з об`єктивних причин, учасник справи повинен про це письмово повідомити суд та зазначити: доказ, який не може бути подано; причини, з яких доказ не може бути подано у зазначений строк. Учасник справи також повинен надати докази, які підтверджують, що він здійснив усі залежні від нього дії, спрямовані на отримання відповідного доказу.
Докази, не подані у встановлений законом або судом строк, до розгляду судом не приймаються, крім випадку, коли особа, що їх подає, обґрунтувала неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї.
Відповідно до ст. 296 КАС України якщо в апеляційній скарзі наводяться нові докази, які не були надані суду першої інстанції, то у ній зазначається причина, з якої ці докази не були надані. 
При цьому, відповідач не надавав рішення господарського суду Житомирської області та постанову Рівненського апеляційного господарського суду до суду першої інстанції, неможливість їх подання у вказаний строк з причин, що не залежали від неї не вказав.
Підсумовуючи викладене вище, колегія суддів вважає обґрунтованим висновок суду першої інстанції, що оскаржуваний наказ Державної служби геології та надр України від 02.11.2012 № 532 в частині анулювання спецдозволу № 3903 від 20.06.2006 є протиправним, а позовні вимоги ТОВ «ЦЕНТР АНАСТАСІЯ» ЛТД про визнання протиправним та скасування наказу є обґрунтованими та підлягають задоволенню в повному обсязі.
Інші доводи апеляційної скарги фактично зводяться до переоцінки доказів та незгодою апелянта з висновками суду першої інстанцій по їх оцінці, тому не можуть бути прийняті апеляційною інстанцією.
Підсумовуючи викладене, колегія суддів приходить до висновку, що суд першої інстанції при вирішенні даного публічно-правового спору правильно встановив фактичні обставини справи та надав їм належну правову оцінку, а доводи апеляційної скарги висновків суду першої інстанції не спростовують та не дають правових підстав для скасування оскаржуваного судового рішення.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 315, 316 КАС України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись ст.ст. 243, 250, 308, 311, 315, 316, 321, 322, 325, 329 КАС України, суд 
П О С Т А Н О В И В :
апеляційну скаргу Державної служби геології та надр України залишити без задоволення, а рішення Житомирського окружного адміністративного суду від 22 вересня 2025 року - без змін.
Постанова суду набирає законної сили з моменту прийняття та оскарженню не підлягає, крім випадків передбачених пп. "а"-"г" п.2 ч.5 ст. 328 КАС України. 

Головуючий	 		Смілянець Е. С.	
 	 	 	 	
Судді	 	  	Драчук Т. О.    Полотнянко Ю.П.