Справа № 361/9601/25

РІШЕННЯ
Іменем України

12 січня 2026 року	селище Бородянка	

Бородянський районний суд Київської області в складі: головуючого судді - Герасименко М.М., розглянувши в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами цивільну справу за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором,
 
ВСТАНОВИВ:
 
Позивач звернувся до суду з вказаним позовом, мотивуючи свої вимоги тим, що 12 лютого 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 78022, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн. 12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 78022 від 12 лютого 2018 року. 25 липня 2024 року відповідно протоколу зборів № 1706 перейменовано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс». В зв`язку з неналежним виконанням відповідачем взятих на себе зобов`язань, її заборгованість за договором про надання фінансового кредиту № 78022 становить 20 424,56 грн, яка складається із: 4 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 2 160,00 грн – заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги, 9 446,20 грн – заборгованість за пенею та /або штрафами, 1 405,84 грн – 3% річних, 3 412,52 – інфляційні втрати. Враховуючи вказані обставини, просив стягнути із ОСОБА_1 заборгованість за договором про надання споживчого кредиту в розмірі 20 424,56 грн і судові витрати.
08 жовтня 2025 року відкрито провадження у справі за вказаним позовом та ухвалено провести розгляд справи в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін, за наявними у справі матеріалами. Сторонам роз`яснено право подати до суду заяви по суті справи та встановлені строки для їх подання; відповідач відзив на позов суду не направила.
Клопотання про розгляд справи у судовому засіданні з повідомленням сторін від сторін до суду не надходили.
Дослідивши матеріали справи, суд дійшов висновку, що позов не підлягає задоволенню з таких підстав.
Судом встановлено, що 12 лютого 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ОСОБА_1 було укладено договір про надання фінансового кредиту № 78022, який підписано електронним підписом позичальника, відтвореним шляхом використання одноразового ідентифікатора А801712, за умовами якого відповідач отримала кредит у розмірі 4 000,00 грн, зі сплатою фіксованої процентної ставки 1,53% в день, строком кредитування 30 днів до 14 березня 2018 року (а.с. 39-52, 86-89, 90, 122, 123).
Відповідач умови зазначеного кредитного договору належним чином не виконувала, у зв`язку з чим її заборгованість, згідно розрахунку здійсненого ТОВ «Авентус Україна», становить 15 606,20 грн і складається із: 4 000,00 грн – заборгованість по тілу, 2 160,00 грн – заборгованість по відсотках, 9 446,20 грн – заборгованість за пенею та штрафом. З розрахунку заборгованості вбачається, що ОСОБА_1 сплатила в рахунок заборгованості за кредитним договором № 78022 грошові кошти в загальному розмірі 15 552,40 (а.с.25, 54-71). 
12 квітня 2018 року між ТОВ «Авентус Україна» та ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» було укладено договір факторингу № 1, за умовами якого ТОВ «Авентус Україна» відступило ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» право грошової вимоги до позичальників, в тому числі до ОСОБА_1 за договором про надання фінансового кредиту № 78022 від 12 лютого 2018 року. Відповідно до реєстру прав вимоги № 17 від 11 квітня 2019 року до вказаного договору факторингу ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» набуло права грошової вимоги до відповідача в сумі 6 160,00 грн, з яких: 4 000,00 грн – заборгованість по тілу, 2 160,00 грн – заборгованість по відсоткам (а.с. 18-22, 29-32, 34, 53, 78-83).
25 липня 2024 року відповідно протоколу зборів № 1706 перейменовано ТОВ «ФК «Довіра та Гарантія» на ТОВ «Він Фінанс» (а.с.17).
Зі змісту позову та розрахунків за договором про надання фінансового кредиту № 78022 вбачається, що заборгованість відповідача становить 20 424,56 грн, з яких: 4 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 2 160,00 грн – заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги, 9 446,20 грн – заборгованість за пенею та /або штрафами, 1 405,84 грн – 3% річних (за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року), 3 412,52 – інфляційні втрати (за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року) (а.с.25, 54-71). 
Відповідно до ч. 1 ст. 626 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства (ч. 1 ст. 628 ЦК України).
Згідно з ч. 1 ст. 638 ЦК України, договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору. Істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
Статтею 639 ЦК України встановлено, що договір може бути укладений у будь-якій формі, якщо вимоги щодо форми договору не встановлено законом. Якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для такого виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі. Якщо сторони домовились укласти у письмовій формі договір, щодо якого законом не встановлено письмової форми, такий договір є укладеним з моменту його підписання сторонами. Якщо сторони домовилися про нотаріальне посвідчення договору, щодо якого законом не вимагається нотаріального посвідчення, такий договір є укладеним з моменту його нотаріального посвідчення.
Згідно з вимогами ст. 1046, 1049 ЦК України, за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язаний повернути позикодавцеві позику (грошові кошти у такій самій сумі або речі, визначені родовими ознаками, у такій самій кількості, такого самого роду та такої самої якості, що були передані йому позикодавцем) у строк та в порядку, що встановлені договором. Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Договір позики укладається у письмовій формі, якщо його сума не менш як у десять разів перевищує встановлений законом розмір неоподатковуваного мінімуму доходів громадян, а у випадках, коли позикодавцем є юридична особа, - незалежно від суми. На підтвердження укладення договору позики та його умов може бути представлена розписка позичальника або інший документ, який посвідчує передання йому позикодавцем визначеної грошової суми або визначеної кількості речей (ст. 1047 ЦК України).
Законом України «Про електронну комерцію» встановлено порядок укладення договорів в мережі, спрощено процедуру підписання договору та надання згоди на обробку персональних даних.
Статтею 3 цього Закону визначено, що електронний договір - це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
За приписами ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію» електронний договір укладається і виконується в порядку, передбаченому Цивільним та Господарським кодексами України, а також іншими актами законодавства.
Електронний договір, укладений шляхом обміну електронними повідомленнями, підписаний у порядку, визначеному статтею 12 цього Закону, вважається таким, що за правовими наслідками прирівнюється до договору, укладеного у письмовій формі (ч. 12 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Статтею 12 Закону України «Про електронну комерцію» визначено, що якщо відповідно до акту цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
Електронний підпис призначений для ідентифікації особи, яка підписує електронний документ.
Положення статті 11 Закону України «Про електронну комерцію» передбачають використання як електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до Закону України «Про електронний цифровий підпис», так і електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом.
Електронний цифровий підпис як вид електронного підпису накладається за допомогою особистого ключа та перевіряється за допомогою відкритого ключа.
Електронний підпис одноразовим ідентифікатором - це дані в електронній формі у вигляді алфавітно-цифрової послідовності, що додаються до інших електронних даних особою, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір, та надсилаються іншій стороні цього договору (п. 5 ч. 1 ст. 11 Закону України «Про електронну комерцію»).
Встановлені судом фактичні обставини у справі свідчать про те, що між сторонами договору досягнуто згоди щодо всіх істотних умов вказаного договору позики, який оформлений сторонами в електронній формі, з використанням електронного підпису одноразовим ідентифікатором.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 512 ЦК України, кредитор у зобов`язанні може бути замінений іншою особою внаслідок , зокрема, передання ним своїх прав іншій особі за правочином (відступлення права вимоги).
Статтею 514 ЦК України передбачено, що до нового кредитора переходять права первісного кредитора у зобов`язанні в обсязі і на умовах, що існували на момент переходу цих прав, якщо інше не встановлено договором або законом.
Відповідно до ст. 526 ЦК України зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог – відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
У разі порушення зобов`язання настають правові наслідки, встановлені договором або законом, зокрема: 1) припинення зобов`язання внаслідок односторонньої відмови від зобов`язання, якщо це встановлено договорами або законом, або розірвання договору; 2) зміна умов зобов`язання; 3) сплата неустойки; 4) відшкодування збитків та моральної шкоди (ст. 611 ЦК України).
Статтею 610 ЦК України встановлено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання).
Одним із видів порушення зобов`язання є прострочення - невиконання зобов`язання в обумовлений сторонами строк.
З огляду на те, що факт підписання сторонами договору № 78022 від 12 лютого 2018 року та отримання відповідачем грошових коштів у розмірі 4 000,00 грн не спростований, а тому суд вважає вказаний договір укладеним і що між сторонами досягнуто згоди стосовно всіх істотних умов вказаного договору, який оформлений сторонами в електронній формі.
Відповідно до ч. 1 ст. 1048 та ч. 1 ст. 1049 ЦК України позикодавець має право на одержання від позичальника процентів від суми кредиту, розмір і порядок одержання яких встановлюються договором. Отже, припис абзацу 2 ч. 1 ст. 1048 ЦК України про виплату процентів до дня повернення позики може бути застосований лише у межах погодженого сторонами строку кредитування.
З аналізу зазначених норм матеріального права слідує, що після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється. Права та інтереси кредитодавця в охоронних правовідносинах забезпечуються ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання.
Встановлені фактичні обставини у справі свідчать про те, що за умовами укладеного між фінансовою установою і відповідачем кредитного договору № 78022 від 12 лютого 2018 року дана фінансова установа надала позичальнику суму позики, а остання зобов`язувалася повернути надану позику в повному обсязі у визначений договором строк до 14 березня 2018 року (а.с. 86-89).
Таким чином, позикодавець відповідно до ст. 1048 ЦК України мав право стягнути заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування кредитними коштами в межах погодженого сторонами строку кредитування – 30 днів, тобто до 14 березня 2018 року.
Зі змісту позову та розрахунків за договором про надання фінансового кредиту № 78022 вбачається, що заборгованість відповідача становить 20 424,56 грн, з яких: 4 000,00 грн – заборгованість за тілом кредиту, 2 160,00 грн – заборгованість за процентами на дату відступлення права вимоги, 9 446,20 грн – заборгованість за пенею та /або штрафами, 1 405,84 грн – 3% річних (за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року), 3 412,52 грн – інфляційні втрати (за період з 23 лютого 2019 року по 23 лютого 2022 року) (а.с.25, 54-71). 
Досліджений розрахунок заборгованості, свідчить про те, що визначена позивачем до стягнення заборгованість по нарахованих і несплачених процентах за користування позикою включає періоди, які виходять за межі строку кредитування (30 днів, до 14 березня 208 року), а тому є безпідставною і задоволенню не підлягає.
За таких обставин, з урахуванням викладеного, суд вважає, що відповідач повинна була сплатити кредитору відсотки за вказаним кредитним договором у розмірі 1 836,00 грн (4 000,00 грн х 1,53 % х 30 днів).
Згідно з розрахунку заборгованості ТОВ «Авентус Україна» вбачається, що ОСОБА_1 сплатила в рахунок погашення заборгованості грошові кошти в загальному розмірі 15 552,40 грн (а.с. 54-71).
Отже, відповідачем у повному обсязі сплачено відповідно до умов договору № 78022 від 12 лютого 2018 року тіло кредиту у розмірі 4 000,00 грн та відсотки за користування кредитом у розмірі 1 836,00 грн.
Також, позивач просив стягнути з відповідача за період з 2019 року по 2022 рік: 3% річних у розмірі 1 405,84 грн і інфляційні втрати в розмірі 3 412,52 грн.
Проте, як вбачається з розрахунку заборгованості, останню сплату відповідачем грошових коштів в рахунок погашення заборгованості здійснено 19 вересня 2018 року і станом на вказану дату було повністю погашено заборгованість за умовами договору.
Отже, суд вважає, що позовні вимоги в частинні стягнення з відповідача за період з 2019 року по 2022 рік: 3% річних у розмірі 1 405,84 грн і інфляційні втрати в розмірі 3 412,52 грн не підлягають задоволенню.
Щодо вимог позивача про стягнення з відповідача пені та штрафу суд зазначає наступне.
Відповідно до ст. 549 ЦК України неустойкою (штрафом, пенею) є грошова сума або інше майно, які боржник повинен передати кредиторові у разі порушення боржником зобов`язання. Штрафом є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми невиконаного або неналежно виконаного зобов`язання. Пенею є неустойка, що обчислюється у відсотках від суми несвоєчасно виконаного грошового зобов`язання за кожен день прострочення виконання.
Згідно з розрахунком позивача, останнім визначено розмір пені і штрафу у зв`язку із порушенням відповідачем грошового зобов`язання у розмірі 9 446,20 гривень.
За положеннями статті 61 Конституції України ніхто не може бути двічі притягнутий до юридичної відповідальності одного виду за одне й те саме правопорушення.
Згідно зі статтею 549 Цивільного кодексу України штраф і пеня є одним видом цивільно-правової відповідальності, а тому їх одночасне застосування за одне й те саме порушення - строку виконання грошових зобов`язань за договором (повернення коштів) - свідчить про недотримання імперативних положень, закріплених у статті 61 Конституції України щодо заборони подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Отже, чинним законодавством запроваджено заборону одночасного застосування подвійної цивільно-правової відповідальності за одне і те саме порушення.
Такий правовий висновок зроблено Верховним Судом України у постановах від 21 жовтня 2015 року № 6-2003цс15, від 11 жовтня 2017 року № 6-1374цс17.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що стягнення одночасно пені і штрафу, нарахованих за порушення строку повернення суми кредиту, не відповідає вимогам закону та є подвійним стягненням, тому у задоволенні вимог в цій частині також слід відмовити.
З урахуванням встановленого, суд дійшов висновку, що заборгованість є повністю погашеною відповідачем, у зв`язку з чим вимоги позивача задоволенню не підлягають.
Відповідно до вимог ст. 141 ЦПК України судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у разі відмови в позові покладаються на позивача.
Керуючись ст. 207, 512, 514, 526, 549, 551, 610, 611, 626, 627, 628, 638, 1048-1049, 1054, 1055, 1056-1 ЦК України, ст. 10-13, 141, 259, 263-265, 268, 279 ЦПК України, суд
ВИРІШИВ:
У задоволенні позову Товариства з обмеженою відповідальністю «Він Фінанс» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за кредитним договором - відмовити.
 
На рішення суду може бути подано апеляційну скаргу до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було проголошено скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне рішення суду складено 12 січня 2026 року.

Суддя	Марина ГЕРАСИМЕНКО