Справа №760/27627/24
Провадження №2/752/3051/26

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

20 січня 2026 року        м. Київ

Голосіївський районний суд міста Києва в складі:
головуючого судді Кордюкової Ж.І.,
за участю секретаря Шененка В.В.,
позивача    ОСОБА_1 ,
представника позивача ОСОБА_2 ,
неповнолітньої дитини  ОСОБА_3 ,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку загального позовного провадження цивільну справу за позовною заявою ОСОБА_1 до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, виконавчий комітет Ірпінської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини,-
ВСТАНОВИВ:

Адвокат Струць Тетяна Ігорівна в інтересах ОСОБА_1 звернулася до Солом`янського районного суду міста Києва з позовом до ОСОБА_4 , третя особа Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, виконавчий комітет Ірпінської міської ради про позбавлення батьківських прав та стягнення аліментів на утримання неповнолітньої дитини.
В обґрунтування заявлених вимог зазначено, що 20.09.2013 Вінницьким міським судом Вінницької області між сторонами був розірваний шлюб. 
ОСОБА_1 та ОСОБА_4 мають спільну неповнолітню дочку ОСОБА_3 , яка фактично проживає з ОСОБА_1 та повністю перебуває на вихованні та утриманні останнього.
ОСОБА_4 останні чотири роки не бере участі у вихованні дитини, не спілкується з нею та не приходить до неї, не забезпечує необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини; не надає дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяє засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляє інтересу до її внутрішнього світу; не створює умов для отримання нею освіти та жодним іншим способом не проявляє материнського піклування про неї. 
Крім того, відповідач зловживає алкоголем, перебуває на наркологічному обліку, веде аморальний спосіб життя.
ОСОБА_1 надає усі необхідні умови для забезпечення дитини як в матеріальному аспекті, так і сприяє повноцінному моральному її розвитку.
Виходячи з обставин, які викладені вище, з метою повноцінної реалізації права дитини на вибір місця проживання, пересування, можливості бути усиновленою, а також, щоб батько мав можливість оперативно реагувати на проблеми, які можуть виникнути зі здоров`ям дитини, наявні обставини для позбавлення ОСОБА_4 батьківських прав відносно її дочки.
З урахуванням заяви про збільшення позовних вимог від 13.10.2025, просила:
позбавити батьківських прав ОСОБА_4 щодо її неповнолітньої дитини ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 ;
стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання дитини – ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частини усіх видів заробітку (доходу) відповідача, але не менше ніж 50 % прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, щомісячно, до повноліття дитини.
01.11.2024 постановлено ухвалу про залишення позовної заяви без руху.
13.01.2025 постановлено ухвалу про відкриття провадження у справі, залучено третю особу. 
21.03.2025 постановлено ухвалу про витребування доказів та заміну третьої особи.
17.06.2025 постановлено ухвалу про передачу цивільної справи за підсудністю.
14.08.2025 постановлено ухвалу про прийняття цивільної справи до свого провадження, залучено третю особу.
14.10.2025 постановлено ухвалу про прийняття до розгляду заяву про збільшення позовних вимог від 13.10.2025, залишено без задоволення клопотання представника позивача адвоката Лисенко І.К. про долучення доказів та закрито підготовче провадження у справі та призначено справу до судового розгляду по суті.
Відповідач своїм правом на подачу відзиву не скористалася.
Позивач та його представник адвокат Лисенко І.К. підтримали заявлені вимоги та просили їх задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання не з`явились.
Неповнолітня ОСОБА_3 суду пояснила, що її матір ОСОБА_5 не цікавитися нею, грошової допомоги не надає. Вона (неповнолітня) не бачила матір приблизно 5 років. Вона (неповнолітня) живе з батьком. Вважає, що потрібно позбавити матір батьківських прав, щоб вона не створювала їй проблем у майбутньому і не потрібно було за нею доглядати.
Дослідивши матеріали справи, суд встановив наступні фактичні обставини та відповідні їм правовідносини.
20.02.2009 між ОСОБА_6 та ОСОБА_1 зареєстрований шлюб, прізвище дружини після реєстрації шлюбу ОСОБА_7 , який був розірваний на підставі рішення Вінницького міського суду Вінницької області від 20.09.2013 у справі № 127/12148/13-ц.
ІНФОРМАЦІЯ_1 народилася ОСОБА_3 , батьками записані ОСОБА_1 та ОСОБА_4 .
Відповідно до акту депутата Ірпінської міської ради Київської області В`язовченка Т.В. від 11.07.2024 ОСОБА_1 фактично проживає за адресою: АДРЕСА_1 , разом з дочкою ОСОБА_8 , 2009 року народження.
Згідно з листами репетитора з математики ОСОБА_9 від 05.09.2024 та тренера ОСОБА_10 від 07.09.2024 матір дитини ніколи не приводила ОСОБА_3 на заняття, її успіхами не цікавилась, поруч з дитиною її ніколи не бачили.
Відповідно до листа Ірпінського ліцею № 2 від 11.09.2024 ОСОБА_3 навчається в Ірпінському ліцеї № 2 з 30.08.2021, прийшла у 7-Г клас. На сьогоднішній день продовжує навчання вже у 10-Е класі. За весь час навчання матір ОСОБА_4 жодного разу не приходила до школи, батьківські збори не відвідувала, зовсім не цікавилась успіхами, поведінкою та навчанням доньки. Натомість, батько ОСОБА_1 регулярно відвідує батьківські збори, постійно цікавиться життям доньки, її успіхами у навчанні, поведінкою, з ким товаришує. Також ОСОБА_11 бере активну участь у проведенні заходів класу, таких як похід в парк «Дубки», фотосесія парк письменників, поїздки на екскурсії, ремонт класу.
Відповідно до листа ТОВ «Медичний центр «СантаЛен» від 25.09.2024 ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , дійсно отримує в Товаристві медичні послуги. Перше звернення зареєстровано 03.08.2021 – консультація педіатра, яка була проведена у супроводі батька ОСОБА_1 . В той же день проводилась реєстрація ЕКГ та лабораторне обстеження. Стосовно звернень мами дитини ОСОБА_4 з приводу здоров`я дитини ОСОБА_3 (особисто, телефонним зв`язки або факсом) відомості відсутні. Інформація щодо супроводу ОСОБА_4 дитини ОСОБА_3 відсутня.
Відповідно до висновку від 06.05.2025 №54/10 Орган опіки та піклування виконавчого комітету Ірпінської міської ради  вважає за доцільне позбавити батьківських прав ОСОБА_4 відносно неповнолітньої дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . 
Органом опіки та піклування встановлено, що відповідно до акту обстеження умов проживання від 29.04.2023 неповнолітня, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , проживає з батьком, ОСОБА_1 за адресою: АДРЕСА_2 , умови проживання дитини задовільні. Зі слів батька, ОСОБА_1 , матір дитини з 2021 року не приймає участі у вихованні неповнолітньої доньки. ОСОБА_4 зловживає спиртними напоями та веде аморальний спосіб життя. Матір не виявляє бажання бачитися з дитиною, спілкуватися чи якось допомагати їй матеріально, не проявляє зацікавленості в її подальшій долі, не цікавиться успіхами та досягненнями, станом здоров?я, тобто від виконання своїх обов?язків по вихованню до доньки матір усунулася повністю. Батько ніколи не чинив і на чинить матері перешкоди у спілкуванні з дитиною. Відповідно до усних та письмових пояснень неповнолітньої ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , вона з 2021 року немає зв?язку з матір?ю. З того часу матір не приймає участі у її вихованні, матеріально не забезпечує, не цікавиться шкільним життям, не вітає зі святами та днем народження. За час проживання з матір?ю неодноразово була свідком того, як вона вживала алкогольні напої та перебувала в сильному алкогольному сп`яніні. Через це у Ольги дуже негативне ставлення до своєї матері ОСОБА_4 . На думку неповнолітньої, вона зруйнувала їй дитинство та нанесла своєю поведінкою, способом життя психологічні травми. За час проживання неповнолітньої з матір?ю, ОСОБА_12 не займалася навчанням дитини, їй було байдуже на її інтереси, чим вона харчується. Від матері ОСОБА_13 не мала ніякої підтримки. Щодо позбавлення батьківських прав матері відносно неї не заперечує. Відповідно до усних та письмових пояснень бабусі неповнолітньої ОСОБА_14 , матір дитини зловживає спиртними напоями, не цікавиться здоров?ям та життям своєї доньки, не телефонує, ніякої участі у вихованні та житті онуки вона не приймає, матеріально не допомагає. Дитина повністю на утриманні батька ОСОБА_1 . Відповідно до нотаріально засвідченої заяви ОСОБА_4 вона не заперечує проти позбавлення її батьківських прав відносно доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
18.03.2025 ОСОБА_4 написала нотаріальну посвідчену заяву, в якій зазначила, що діючи при здоровому розумі та ясній пам`яті, розуміючи значення своїх дій, діючи добровільно, без будь-якого примусу, як фізичного, так і морального, не заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно неповнолітньої ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_1 у м. Києві. 
Статтею 51 Конституції України визначено, що сім`я, дитинство, материнство і батьківство охороняються державою.
Частиною першою статті 8 Закону України «Про охорону дитинства» передбачено, що кожна дитина має право на рівень життя, достатній для її фізичного, інтелектуального, морального, культурного, духовного і соціального розвитку.
Відповідно до частини першої, другої статті 12 Закону України «Про охорону дитинства» виховання в сім`ї є першоосновою розвитку особистості дитини. На кожного з батьків покладається однакова відповідальність за виховання, навчання і розвиток дитини. Батьки або особи, які їх замінюють, мають право і зобов`язані виховувати дитину, піклуватися про її здоров`я, фізичний, духовний і моральний розвиток, навчання, створювати належні умови для розвитку її природних здібностей, поважати гідність дитини, готувати її до самостійного життя та праці.
Згідно з частиною першою статті 14 Закону України «Про охорону дитинства» діти та батьки не повинні розлучатися всупереч їх волі, за винятком випадків, коли таке розлучення необхідне в інтересах дитини і цього вимагає рішення суду, що набрало законної сили.
Батьки, які проживають окремо від дитини, зобов`язані брати участь у її вихованні і мають право спілкуватися з нею, якщо судом визнано, що таке спілкування не перешкоджатиме нормальному вихованню дитини (частина друга статті 15 Закону України «Про охорону дитинства»).
Відповідно до ст. 18 Конвенції про права дитини, що була ратифікована Постановою ВР №789-XII від 27.02.1991 року, Держави-учасниці докладають всіх можливих зусиль до того, щоб забезпечити визнання принципу загальної та однакової відповідальності обох батьків за виховання і розвиток дитини. Батьки або у відповідних випадках законні опікуни несуть основну відповідальність за виховання і розвиток дитини. Найкращі інтереси дитини є предметом їх основного піклування.
Згідно з п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України мати, батько можуть бути позбавлені судом батьківських прав, якщо вона, він ухиляються від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини та/або забезпечення здобуття нею повної загальної середньої освіти.
Статтею 165 СК України право на звернення до суду з позовом про позбавлення батьківських прав мають один з батьків, опікун, піклувальник, особа, в сім`ї якої проживає дитина, заклад охорони здоров`я, навчальний або інший дитячий заклад, в якому вона перебуває, орган опіки та піклування, прокурор, а також сама дитина, яка досягла чотирнадцяти років.
Позбавлення батьківських прав є виключною мірою, яка тягне за собою серйозні й остаточні правові наслідки (втрата прав, заснованих на спорідненості) як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України).
Зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Таким чином, позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків.
Відповідно до частини першої статті 17 Закону України від 23 лютого 2006 року «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику Європейського суду з прав людини як джерело права.
Європейський суд з прав людини у справі «Хант проти України» від 07 грудня 2006 року (заява № 31111/04) наголошував на тому, що питання сімейних відносин має ґрунтуватися на оцінці особистості заявника та його поведінці. Факт заперечення заявником проти позову про позбавлення його батьківських прав також може свідчити про його інтерес до дитини (параграфи 57, 58).
У статті 9 Конвенції ООН про права дитини від 20 листопада 1989 року зазначено, що держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У рішенні у справі «Мамчур проти України» від 16 липня 2015 року (заява № 10383/09) Європейський суд з прав людини зауважував, що оцінка загальної пропорційності будь-якого вжитого заходу, що може спричинити розрив сімейних зв`язків, вимагатиме від судів ретельної оцінки низки факторів та залежно від обставин відповідної справи вони можуть відрізнятися. Проте основні інтереси дитини є надзвичайно важливими (параграф 100).
Розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення мати спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК Україниє усталеною.
Статтею 9 Конвенції про права дитини від 20 листопада 1989 року, ратифікованої постановою Верховної Ради України від 27 лютого 1991 року №789-ХІІ передбачено, що, держави-учасниці поважають право дитини, яка розлучається з одним чи обома батьками, підтримувати на регулярній основі особисті відносини і прямі контакти з обома батьками, за винятком випадків, коли це суперечить найкращим інтересам дитини.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18,від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17. Судова практика щодо застосування положень статті 164 СК України є усталеною.
Права батьків і дітей, які засновані на спорідненості, становлять основоположну складову сімейного життя, а заходи національних органів, спрямовані перешкодити реалізації цих прав, є втручанням у права, гарантовані статтею 8 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 17.10.2018 у справі №402/428/16-ц викладено висновок про те, що положення Конвенції про права дитини встановлюють, що в усіх діях щодо дітей, незалежно від того, здійснюються вони державними чи приватними установами, що займаються питаннями соціального забезпечення, судами, адміністративними чи законодавчими органами, першочергова увага приділяється якнайкращому забезпеченню інтересів дитини (стаття 3). Ці положення Конвенції про права дитини узгоджуються з положеннями Конституції та законів України, тому її правові норми зобов`язані враховувати усі суди України, розглядаючи справи, які стосуються прав дітей.
Згідно з п. 15, 16 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» №3 від 30.03.2007 позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, і тільки з підстав, передбачених ст. 164 СК України. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчанням, підготовку до самостійного життя, зокрема: не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкується з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна розцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Зверненню до суду з позовом про позбавлення батьківських прав має передувати виважена та ґрунтовна підготовка, збір необхідної доказової бази, адже більшість чинників, які є підставою для прийняття позитивних рішень у вказаних категоріях справ, має оціночний характер, залежить від конкретних обставин справи та особистості учасників цих правовідносин (див. постанови Верховного Суду від 12 лютого 2024 року у справі № 202/1931/22, від 28 лютого 2024 року у справі № 303/4697/22, від 23 жовтня 2024 року у справі № 464/2040/23 та ін.).
У постанові Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 29 січня 2024 року у справі № 185/9339/21 (провадження № 61-8918сво23) вказано, що тлумачення змісту п. 2 ч. 1 ст. 164 СК України дає можливість зробити висновок, що ухилення від виконання обов`язків з виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Ухилення батьків від виконання своїх обов`язків має місце, коли вони не піклуються про фізичний і духовний розвиток дитини, її навчання, підготовку до самостійного життя, зокрема, не забезпечують необхідного харчування, медичного догляду, лікування дитини, що негативно впливає на її фізичний розвиток як складову виховання; не спілкуються з дитиною в обсязі, необхідному для її нормального самоусвідомлення; не надають дитині доступу до культурних та інших духовних цінностей; не сприяють засвоєнню нею загальновизнаних норм моралі; не виявляють інтересу до її внутрішнього світу; не створюють умов для отримання нею освіти. Зазначені фактори, як кожен окремо, так і в сукупності, можна оцінювати як ухилення від виховання дитини лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками. Позбавлення батьківських прав є винятковим заходом, який тягне за собою істотні правові наслідки як для батька (матері), так і для дитини (стаття 166 СК України). Позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише за наявності вини у діях батьків. 
Подібні правові висновки щодо застосування відповідних норм СК України викладені у постановах Верховного Суду від 30 травня 2018 року у справі № 553/2563/15-ц, від 23 січня 2020 року в справі № 755/3644/19 та від 23 червня 2021 року в справі № 953/17837/19.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 29 квітня 2020 року в справі №522/10703/18 вказано, що розірвання сімейних зв`язків означає позбавлення дитини її коріння, позбавлення батька спорідненості з дитиною, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин. 
Вирішуючи спір, суди попередніх інстанцій застосували положення статті 164 СК України без врахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постановах Верховного Суду, не взяли до уваги, що позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність та пропорційність застосування якого за обставин цієї справи не доведено. Встановивши фактичні обставини справи, суди неправильно розтлумачили поняття винного ухилення від виконання батьківських обов`язків і дійшли помилкового висновку, що бездіяльність при виконанні батьківських обов`язків свідчить про наявність підстав для позбавлення останнього батьківських прав відносно його доньки, яка проживає разом з матір`ю. При вирішенні судом питання щодо позбавлення батьківських прав визначальним є ставлення матері (батька) до дитини, бажання спілкуватися і приймати участь у її вихованні. У цій справі судами не встановлено обставин, які б свідчили про те, що батько не бажає спілкуватися з дочкою та брати участь у її вихованні, остаточно і свідомо самоусунуся від виконання своїх обов`язків по вихованню дитини, яка залишилася проживати з матір`ю у новій сім`ї. Та обставина, що на час розгляду справи матеріальним забезпеченням дитини, її вихованням і розвитком займається мати, не свідчить безумовно про те, що батько дитини не бажає приймати участь у її утриманні і вихованні, тобто свідомо умисно нехтує батьківськими обов`язками.
У постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 05 червня 2024 року в справі №722/225/23 (провадження № 61-248св24) зазначено, що між інтересами дитини та інтересами батьків повинна існувати справедлива рівновага і, дотримуючись такої рівноваги, особлива увага має бути до найважливіших інтересів дитини, які за своєю природою та важливістю мають переважати над інтересами батьків. Наведене узгоджується з висновками щодо врахування найкращих інтересів дитини при розгляді справ, які стосуються прав дітей, сформульованими у постановах Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 402/428/16-ц, Верховного Суду від 02 грудня 2020 року у справі № 180/1954/19, від 13 листопада 2020 року у справі № 760/6835/18, від 09 листопада 2020 року у справі № 753/9433/17, від 02 листопада 2020 року у справі № 552/2947/19, від 24 квітня 2019 року у справі № 300/908/17, від 12 вересня 2023 року у справі № 213/2822/21. 
Суд апеляційної інстанції, на підставі належним чином оцінених доказів, дійшов правильного висновку про відсутність достатніх підстав для позбавлення батьківських прав, як і гострої соціальної необхідності у цьому, оскільки вимушене тимчасове перебування відповідачки за кордоном (внаслідок життєвих обставин) дійсно створюють певні труднощі у налагодженні стосунків між матір`ю та дітьми. Але при цьому мати не усувається від виховання та утримання своїх дітей, цікавиться їхнім життям та бажає в подальшому належним чином виконувати свої батьківські обов`язки. Верховний Суд враховує, що відповідачка не є тією особою, поведінка чи дії якої можуть свідчити про негативний вплив на дітей, а тому розрив з матір`ю сімейних відносин не відповідає інтересам дітей. Та обставина, що тимчасово перебуває за кордоном, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів. При цьому апеляційний суд обґрунтовано зазначав, що позивач при розгляді спору не довів суду, яка реальна мета має бути досягнута шляхом позбавлення батьківських прав, як це змінить існуючу ситуацію на кращу і сприятиме захисту інтересів дітей. Матері не виносилися попередження про неналежне виконання батьківських обов`язків і її поведінка не була предметом розгляду компетентних органів. Аналогічний висновок викладений у постанові Верховного Суду 06 березня 2024 року у справі № 150/137/23 (провадження № 61-14891св23).
У постанові Верховного Суду від 04 квітня 2024 року в справі №553/449/20 зазначено, що очевидно, що сімейні відносини мають «складний» характер, і сім`я може переживати як найкращі, так і найгірші часи. Суду завжди складно зробити висновок про те, що сімейні стосунки неможливо врятувати, і тому суд має позбавляти батьків такого шансу тільки в тому разі, якщо вони становлять реальну загрозу для благополуччя дитини. Простої бездіяльності з боку батька (матері) недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити його батьківських прав. Навіть якщо припустити, що саме бездіяльність батька (матері) призвела до розриву зв`язків між ним та його донькою, а не будь-яке ймовірне батьківське відчуження або психологічні маніпуляції над дитиною з боку її матері (батька), то ця обставина не є достатньою для позбавлення батька (матері) батьківських прав. Діти мають право на врахування їхньої думки і на те, щоб бути заслуханими з питань, що торкаються їх інтересів. Зокрема, в силу того, як із спливом часу діти стають більш зрілими і здатними сформулювати свою думку, суди повинні належним чином враховувати їх погляди і почуття, а також їх право на повагу до їхнього особистого життя. Водночас їх погляди необов`язково залишаються незмінними, і їх заперечення, яким слід надавати належного значення, необов`язково є достатніми для того, щоб превалювати над інтересами батьків, особливо щодо того, що стосується регулярного спілкування зі своєю дитиною. Вочевидь право дитини на висловлення своєї думки не потрібно тлумачити як фактичне надання дітям безумовного права вето без аналізу будь-яких інших факторів або без проведення оцінки для визначення їхніх найкращих інтересів.
У постанові Верховного Суду від 13 березня 2019 року в справі № 631/2406/15-ц зазначено, що позбавлення батьківських прав допускається лише тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо, і лише при наявності вини у діях батьків. За обставин недоведеності свідомого нехтування відповідачем своїми батьківськими обов`язками, а також наявності конфлікту між колишнім подружжям, які створивши нові сім`ї не можуть дійти порозуміння у питаннях виховання спільної дитини, а також те, що батько дитини проти позбавлення батьківських прав заперечує, суди попередніх інстанцій дійшли помилкового висновку про наявність правових підстав для позбавлення його батьківських прав. 
У постанові Верховного Суду від 01 листопада 2023 року у справі № 522/9895/22 зазначено, що доводи касаційної скарги про ненадання відповідачем, який перебуває за кордоном, матеріальної допомоги на утримання дитини, колегія суддів не приймає, оскільки вказана обставина в силу положень статті 164 СК України не є підставою для позбавлення особи батьківських прав, адже сама по собі не свідчить про ухилення відповідачем від виконання обов`язків із виховання дитини.
Суд враховує, що в рішенні Європейського суду з прав людини від 18.12.2008 у справі «Савіни проти України» наголошується, що взаємне задоволення від спільного перебування батьків і дітей є фундаментальним елементом сімейного життя, а тому втручання до нього має відбуватися у вузьких рамках, визначених статтею 8 Європейської конвенції про захист прав людини й основоположних свобод. Європейський суд з прав людини також підкреслив, що, незважаючи на певний вільний розсуд держави в справі відібрання дітей під державну опіку, відбирання дітей від батьків означає відрізання дітей від свого коріння, що може бути виправданим лише у виняткових випадках. У той же час, як вбачається зі змісту рішень Європейського суду з прав людини «Z та інші проти Сполученого Королівства» від 10.05.2001 та «A. проти Сполученого Королівства» від 23.09.1998, в контексті вимог статті 3 Конвенції про захист прав людини та основоположних свобод держава повинна приділяти особливу увагу захисту дітей від поганого поводження з боку інших осіб, у тому числі шляхом здійснення своєчасних превентивних заходів.
Судом встановлено, що матір`ю ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є відповідачка ОСОБА_4 .
Суд відзначає, що позбавлення батьківських прав слід розглядати як виключний і надзвичайний засіб впливу на недобросовісних батьків. Виходячи з характеру такого засобу, його не можна застосовувати тоді, коли це не викликано необхідністю та тоді, коли змінити поведінку батьків у кращу сторону неможливо і лише за наявності вини у діях батьків.
Ухилення від виконання своїх обов`язків щодо виховання дитини може бути підставою для позбавлення батьківських прав лише за умови винної поведінки батьків, свідомого нехтування ними своїми обов`язками.
Такий захід може застосовуватись лише у виняткових випадках і тільки за наявності достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості батька й матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Доведення обставин свідомого, умисного ухилення відповідачки від виконання батьківських обов`язків, які можуть бути підставою позбавлення її батьківських прав, покладено на позивача, при цьому простої бездіяльності з боку матері недостатньо для того, щоб зробити висновок про наявність виняткових обставин, за яких можливо позбавити її батьківських прав. 
Суд вважає, що позивач не надав суду доказів, які беззаперечно підтверджували винну поведінку відповідачки та свідоме нехтування нею своїми обов`язками. Позивачем не доведено обставин свідомого ухилення відповідачкою від виконання своїх батьківських обов`язків, навмисного нехтування ними, та як наслідок, необхідності застосування крайнього заходу втручання в права дитини на зростання в сім`ї, та підтримання зв`язків з матір`ю, неможливість застосування альтернативних, менш суворих заходів, відповідність такого заходу якнайкращим інтересам дитини та його виправданість.
Позивачем в ході розгляду справи не доведено та не надано суду достатніх доказів, в чому полягає захист інтересів дитини шляхом саме позбавлення матері батьківських прав та доказів, які б безспірно свідчили про умисне ухилення відповідачкою від виконання батьківських обов`язків відносно дитини.
Також позивачем не надано достатніх та переконливих доказів, що характеризують особливості матері як особи, що становить реальну загрозу для дитини, її здоров`я та психічного розвитку.
Розірвання сімейних зав`язків означає позбавлення дітей їх коріння, позбавлення батька спорідненості з дітьми, а це буде вважатись виправданим лише за виняткових обставин.
Подібні правові висновки викладені у низці постанов Верховного Суду, зокрема, від 26 січня 2022 року у справі № 203/3505/19 (провадження № 61-14351св21, від 08 квітня 2020 року у справі № 645/731/18, від 29 січня 2020 року у справі № 127/31288/18, від 29 січня 2020 року у справі № 643/5393/17, від 17 січня 2020 року у справі № 712/14772/17, від 25 листопада 2019 року у справі № 640/15049/17, від 13 березня 2019 року у справі № 631/2406/15-ц, від 24 квітня 2019 року у справі № 331/5427/17.
Суд вважає, що позбавлення матері батьківських прав не змінить життя дитини на краще. 
Позбавлення батьківських прав без заслуховування особи є порушенням її прав. Згідно із законодавством, рішення про позбавлення батьківських прав може бути прийняте лише судом, який зобов`язаний забезпечити сторонам, зокрема батькам, можливість надати свої пояснення та докази.
Та обставина, що відповідачка тимчасово не бачиться з донькою, не є підставою для позбавлення її батьківських прав, оскільки позбавлення батьківських прав, тобто природніх прав, наданих батькам щодо дитини на її виховання, захист її інтересів та інших прав, які виникають із факту кровної спорідненості з дитиною, є крайнім заходом впливу, необхідність застосування якого позивач не довів.
Подібні висновки викладені в постанові Верховного Суду від 17 червня 2021 року у справі № 466/9380/17.
Нотаріально завірена заява відповідачки про те, що вона не заперечує проти позбавлення батьківських прав відносно її неповнолітньої дочки не може бути єдиною підставою для задоволення позову, оскільки відмова батьків від дитини суперечить моральним засадам суспільства та не відповідає інтересам дитини.
У справі відсутні докази застосування до відповідачки заходів впливу у вигляді попередження з боку органів внутрішніх справ, накладення адміністративної відповідальності, бесіди, попередження з боку органу опіки та піклування, органів місцевого самоврядування тощо.
При розгляді даної справи судом не встановлено, що відповідачка ухиляється від виконання батьківських обов`язків свідомо, тобто, що вона систематично, незважаючи на всі заходи попередження та впливу, продовжує не виконувати свої батьківські обов`язки, оскільки такі обставини не підтверджені належними та допустимими доказами.
Докази того, що відповідач є хронічною алкоголічкою в матеріалах справи відсутні. 
У цій справі не встановлено існування будь-якої реальної загрози від відповідачки, як матері, благополуччю її дочки, водночас, лише сам факт окремого проживання матері, не відвідування нею школи, не надання матеріальної допомоги на утримання дочки не може бути підставою для позбавлення її батьківських прав відносно її малолітньої дочки.
Суд зауважує, що дитина має право на особливе піклування та повинна мати свободу вибору щодо своїх батьків тощо. Позбавлення батьківських прав відносно дитини та освідомлення цього самою дитиною несе в собі негативний вплив на її свідомість.
Судом було з`ясовано думку малолітньої  ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , яка повідомила суд, що матір слід позбавити батьківських прав. 
Однак, як неодноразово зазначав Верховний Суд, думка дитини не є єдиною підставою, яка враховується при вирішенні питання про позбавлення батьківських прав, оскільки її думка не завжди може відповідати її інтересам, може бути висловлена під впливом певних зовнішніх факторів, яким вона в силу малолітнього віку неспроможна надавати правильну оцінку, чи інших можливих факторів впливу на неї (постанови від 26.04.2023 року в справі № 520/17217/13-ц, від 02.08.2023 року в справі № 707/1704/21). 
На переконання суду, висловлена малолітньою дитиною позиція щодо позбавлення матері батьківських прав відносно неї не може вважатися такою, що відповідає її найкращим інтересам.
Необґрунтоване (за відсутності застосування гнучких заходів впливу для спонукання батька до належного виконання своїх батьківських обов`язків) позбавлення батьківських прав (прав на виховання дитини, захист її інтересів, на відібрання дитини в інших осіб, які незаконно її утримують та ін.), що надані батькам до досягнення дитиною повноліття і ґрунтуються на факті кровної спорідненості з нею, не може вважатися таким, що відповідає інтересам дитини(постанова Верховного Суду від 23 жовтня 2024 року в справі № 464/2040/23).
У спірних правовідносинах, які стосуються вкрай чутливої сфери та долі дитини, інтереси якої превалюють над формальним тлумаченням норм права, питання про застосування крайнього заходу впливу на батьків - позбавлення батьківських прав - слід вирішувати без формального та уніфікованого підходу лише після повного, всебічного, об`єктивного з`ясування обставин справи, що мають значення для вирішення спору, та вивчення і дослідження усіх доказів як у сукупності, так і кожного доказу окремо.
У своїй практиці ЄСПЛ керується тим, що необхідно зробити все можливе, щоб зберегти особисті стосунки між батьками і дітьми та, якщо це доречно, «відновити» сім`ю (рішення від 10 січня 2017 року у справі «Кацпер Новаковський проти Польщі» (Kacper Nowakowski v. Poland), заява № 32407/13, пункт 75).
Щодо висновку Органу опіки та піклування в особі Ірпінської міської ради від 06.05.2025 №54/10, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини шостої статті 19 СК України суд може не погодитися з висновком органу опіки та піклування, якщо він є недостатньо обґрунтованим, суперечить інтересам дитини.
Слід зазначити, що висновок органу опіки та піклування, згідно з яким було визнано за доцільне позбавити відповідача батьківських прав щодо малолітнього дочки, має рекомендаційний характер та не є обов`язковим для суду (частини 5, 6 статті 19 СК України).
Аналіз висновку органу опіки та піклування про доцільність позбавлення батьківських прав свідчить про те, що він не є переконливим та об`єктивним, адже не містить відомостей про те, яким саме чином позбавлення відповідачки батьківських прав захистить інтереси її дочки, а також не наведені обставин, які б свідчили про намагання органу опіки та піклування, як органу відповідального за захист прав дітей, об`єктивно визначити ставлення матері до дитини, вжити заходи для налагодження спілкування матері та дочки. 
Після звернення позивача і до надання висновку орган опіки і піклування не попереджав матір про її поведінку та наслідки, зокрема і крайні, які вона може мати, про необхідність брати достатню участь у житті дитини, об`єктивно не оцінив обставини неучасті матері у вихованні дитини, а виконав лише функцію констатації факту неучасті матері у житті дитини та рекомендував до застосування крайнього способу обмеження права матері на участь у житті та вихованні дитини.
З огляду на вказане, з урахуванням встановлених обставин суд вважає, що висновок органу опіки і піклування суперечить інтересам дитини на повноцінну сім`ю та увагу від обох батьків, та інтересам матері, а тому не приймається.
За встановлених обставин суд вважає, що позбавлення відповідачки батьківських прав не відповідатиме інтересам самої дитини, оскільки це приведе до розриву родинних зв`язків між матір`ю та дочкою та матиме більше негативних наслідків для дитини, яка буде позбавлена батьківського піклування з боку матері, ніж позитивних.
При цьому збереження родинних зв`язків між матір`ю та дочкою, в цьому випадку превалює над бажанням батька позбавити відповідача батьківських прав.
Крім того, судом не було встановлено існування тих виключних обставин, які б дійсно свідчили про об`єктивну необхідність позбавлення відповідачки батьківських прав та про те, що прийняття судом такого рішення відповідає найкращим інтересам самих дітей.
Враховуючи наведене, оцінюючи надані докази за своїм внутрішнім переконанням, виходячи як з найкращих інтересів дитини, які превалюють над інтересами їх батька, суд приходить до висновку про недоцільність позбавлення відповідачки батьківських прав, що має наслідком залишення позовних вимог без задоволення.
Водночас, відповідно до правила п.18 постанови Пленуму Верховного Суду України «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» № 3 від 30.03.2007 «Про практику застосування судами законодавства при розгляді справ про усиновлення і про позбавлення та поновлення батьківських прав» зважаючи на те, що позбавлення батьківських прав є крайнім заходом, суд може у виняткових випадках при доведеності винної поведінки когось із батьків або їх обох з урахуванням її характеру, особи батька і матері, а також інших конкретних обставин справи відмовити в задоволенні позову про позбавлення цих прав, попередивши відповідача про необхідність змінити ставлення до виховання дитини (дітей) і поклавши на органи опіки та піклування контроль за виконанням ним батьківських обов`язків.
Отже, попередження про необхідність змінити ставлення до виховання дитини суд надає тоді, коли, враховуючи конкретні обставини справи та особисті характеристики відповідача, дійшов висновку про відсутність підстав для позбавлення його батьківських прав.
Таким чином, суд вважає, що відповідач має змінити своє ставлення до виховання дочки та належним чином виконувати обов`язки по її утриманню, вихованню тощо, а тому вважає за необхідне покласти на виконавчий комітет Ірпінської міської ради здійснення контролю за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків.
Також суд роз`яснює позивачу, що залишення відповідачем поза увагою попередження суду про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків в подальшому може бути визнано достатньою підставою для позбавлення батьківських прав.
Щодо позовних вимог про стягнення аліментів на утримання неповнолітньої ОСОБА_3 , суд зазначає наступне.
Відповідно до ч. 2 ст. 51 Конституції України батьки зобов`язані утримувати дітей до їх повноліття.
Відповідно до ст. 180 СК України батьки зобов`язані утримувати дитину до досягнення нею повноліття.
Згідно з ч. 2-3 ст. 181 СК України за домовленістю між батьками дитини той із них, хто проживає окремо від дитини, може брати участь у її утриманні в грошовій і (або) натуральній формі.
За рішенням суду кошти на утримання дитини (аліменти) присуджуються у частці від доходу її матері, батька або у твердій грошовій сумі за вибором того з батьків або інших законних представників дитини, разом з яким проживає дитина.
Відповідно до ч. 1-2 ст. 182 СК України при визначенні розміру аліментів суд враховує:
1) стан здоров`я та матеріальне становище дитини;
2) стан здоров`я та матеріальне становище платника аліментів;
3) наявність у платника аліментів інших дітей, непрацездатних чоловіка, дружини, батьків, дочки, сина;
3-1) наявність на праві власності, володіння та/або користування у платника аліментів майна та майнових прав, у тому числі рухомого та нерухомого майна, грошових коштів, виключних прав на результати інтелектуальної діяльності, корпоративних прав;
3-2) доведені стягувачем аліментів витрати платника аліментів, у тому числі на придбання нерухомого або рухомого майна, сума яких перевищує десятикратний розмір прожиткового мінімуму для працездатної особи, якщо платником аліментів не доведено джерело походження коштів;
4) інші обставини, що мають істотне значення.
Розмір аліментів має бути необхідним та достатнім для забезпечення гармонійного розвитку дитини.
Мінімальний гарантований розмір аліментів на одну дитину не може бути меншим, ніж 50 відсотків прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку.
Мінімальний рекомендований розмір аліментів на одну дитину становить розмір прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку і може бути присуджений судом у разі достатності заробітку (доходу) платника аліментів.
Згідно з ч. 1 ст. 191 СК України аліменти на дитину присуджуються за рішенням суду від дня пред`явлення позову, а в разі подання заяви про видачу судового наказу - із дня подання такої заяви.
Відповідно до частини третьої статті 12, частини першої статті 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування (частина перша статті 80 ЦПК України).
При визначенні розміру аліментів судом враховується визначений законодавством обов`язок обох батьків щодо утримання неповнолітньої дочки, а також відсутність відомостей про те, що відповідачка має поганий стан здоров`я, що у неї на утриманні є інші діти або непрацездатні особи, що вона є працездатною особою. За таких обставин суд вважає можливим визначити аліменти на утримання неповнолітньої  ОСОБА_3  в розмірі 1/4 частки її заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку. 
На думку суду, вказаний розмір аліментів є співмірним із тими відомостями та доказами, що містяться в матеріалах справи.
Суд вважає, що аліменти в такому розмірі забезпечать матеріальні потреби дітей з урахуванням їх віку і стану здоров`я, а також їх нормальні фізіологічні потреби. При визначенні розміру аліментів, суд виходить також із засад розумності та справедливості, дотримання вимог забезпечення належного матеріального утримання дітей та їх гармонійного розвитку.
Зважаючи на рівність обов`язку батьків по утриманню дітей, виходячи із принципу якнайкращого забезпечення інтересів дітей, на користь яких стягуються аліменти, суд вважає, що визначений розмір аліментів, є помірним для відповідача.
Згідно з вимогами ст. 141 ЦПК України судові витрати на користь позивача за вимогу позбавити відповідача батьківських прав не відшкодовуються, оскільки у задоволенні позовних вимог відмовлено.
Разом з тим, з відповідача на користь держави підлягає стягненню судовий збір у сумі 1211,20 грн., оскільки позивач звільнений від сплати судового збору за подання позову до суду відповідно до п. 3 ч. 1 ст. 5 Закону України «Про судовий збір». 
Керуючись ст.ст. 2, 12-13, 81, 141, 188, 258-259, 263-265, 268, 272-273, 354-355 ЦПК України, суд, -
УХВАЛИВ:

Позовні вимоги ОСОБА_1 задовольнити чаcтково.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь ОСОБА_1 аліменти на утримання неповнолітньої доньки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , у розмірі 1/4 частки заробітку (доходу) щомісячно, але не менше 50% прожиткового мінімуму для дитини відповідного віку, починаючи з 13.10.2025 і до досягнення дитиною повноліття.
Відмовити у задоволенні решти позовних вимог.
Попередити ОСОБА_4 про необхідність змінити ставлення до виконання батьківських обов`язків по відношенню до дочки ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
Покласти на виконавчий комітет Ірпінської міської ради здійснення контролю за виконанням ОСОБА_4 батьківських обов`язків.
Допустити негайне виконання рішення у межах сплати платежу за один місяць.
Стягнути з ОСОБА_4 на користь держави судовий збір у розмірі 1211 (одна тисяча двісті одинадцять) грн. 20 коп. 
Рішення може бути оскаржено шляхом подання апеляційної скарги безпосередньо до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження, якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.
Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Позивач:  ОСОБА_1 , місце проживання: АДРЕСА_1 , РНОКПП: НОМЕР_1 .
Відповідач: ОСОБА_4 , останнє відоме місце проживання: АДРЕСА_3 , РНОКПП: НОМЕР_2 .
Третя особа: Служба у справах дітей та сім`ї Ірпінської міської ради Київської області, місцезнаходження: Київська область, м. Ірпінь, вул. Авіаконструктора Антонова, буд. 4а, код ЄДРПОУ 23568045.
Третя особа: виконавчий комітет Ірпінської міської ради, місцезнаходження: Київська область, м. Ірпінь, вул. Шевченка, буд. 2а, код ЄДРПОУ 05408846.
Рішення в повному обсязі складено 02.02.2026.

Суддя         Ж. І. Кордюкова