Справа № 395/2041/25         Провадження № 2/395/64/2026 

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
21 січня 2026 року м. Новомиргород

Новомиргородський районний суд Кіровоградської області в складі:
головуючого судді Забуранного Р.А.
при секретарі Романенко О.В., 
за участю позивачки ОСОБА_1 , відповідача ОСОБА_2 , 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в м. Новомиргороді цивільну справу за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,–
ВСТАНОВИВ:
До Новомиргородського районного суду Кіровоградської області надійшла позовна заява ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення,в якій позивачка проситьусунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , належним їй на праві приватної власності будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 ; виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , стягнути з ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , на користь ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , судовий збір.
Обґрунтовуючи позовні вимоги позивачка вказала, що вона є єдиним власником будинку  АДРЕСА_1 . В належному їй домоволодінні також проживає її колишній чоловік, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2024 року у справі 395/578/24 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 12 травня 2016 року Новомиргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнсьму районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 25. Від даного шлюбу сторони не мають спільних дітей. 03 березня 2025 року позивачка зняла відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Але відповідач не покидає місця проживання та постійно вчиняє дії, які перешкоджають позивачці безперешкодно та без домашнього насильства користуватися своїм власним житлом. Тому позивачка вважає за необхідне усунути перешкоди у користуванні належним позивачці на праві приватної власності будинком, виселити ОСОБА_2 , з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
01.12.2025 року до суду від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, в якому останній вказав, що не може погодитися з позовними вимогами, просив суд у задоволенні позовних вимог викладених в позовній заяві відмовити, оскільки дані вимоги являються безпідставними та не відповідають чинному законодавству.
Позивачка в судовому засіданні підтримала свої вимоги та просила задовольнити.
Відповідач в судовому засіданні заперечував проти задоволення позову.
Дослідивши докази в справі, заслухавши пояснення сторін, ознайомившись з письмовими доказами та іншими матеріалами справи, суд вважає за необхідне задовольнити позов за такими обставинами.
В судовому засіданні беззаперечно встановлено, що ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є єдиним власником будинку  АДРЕСА_1 , що підтверджується витягом з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно про реєстрацію права власності за реєстраційним № 989003035238 від 06.06.2020 року.
В належному їй домоволодінні також проживає її колишній чоловік, ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 . 
Рішенням Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 23 квітня 2024 року у справі 395/578/24 було розірвано шлюб між ОСОБА_1 та ОСОБА_2 , який було зареєстровано 12 травня 2016 року Новомиргородським відділом державної реєстрації актів цивільного стану у Новоукраїнсьму районі Кіровоградської області Південно-Східного міжрегіонального управління Міністерства юстиції, актовий запис № 25. 
Від даного шлюбу сторони не мають спільних дітей. 
Тривалий час відповідач вчиняє відносно позивачки за місцем проживання домашнє насильство, а саме періодично вживаючи алкогольні напої, вчиняє умисні дії психологічного характеру, що проявляються у висловлюванні нецензурною лайкою, приниження позивачки, голосному ричанні в її сторону, намагання затіяти бійку, погрожування фізичною розправою, внаслідок чого ОСОБА_1 постійно вдається шкода психологічному та фізичному здоров`ю.
Вказані обставини підтверджуються постановами Новомиргородського районного суду Кіровоградської області у справах № 395/465/24 від 28 березня 2024 року, № 395/535/24 від 04 квітня 2024 року, № 395/105724 від 27 червня 2024 року, № 395/1018/25 від 23 січня 2025 року, № 395/486/25 від 20 березня 2025 року, № 395/1018/25 від 22 травня 2025 року, у відповідності до яких ОСОБА_3 було визнано винуватим у вчиненні адміністративних правопорушень, пов`язаних з домашнім насильством відносно колишньої дружини ОСОБА_1 , що відповідачем у ході судового розгляду у справі не заперечувалося.
Крім того, у відповідності до вироку Новомиргородського районного суду Кіровоградської області від 02 жовтня 2025 року ОСОБА_2 визнано винуватим у скоєнні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 126-1 КК України, а саме вчинення домашнього насильства, а саме умисне систематичне вчинення фізичного та психологічного насильства відносно позивача ОСОБА_1 , та призначено покарання у вигляді 1 року обмеження волі. На піставі ст. 75 КК України звільненго ОСОБА_2 від відбування покарання з випробуванням, з встановлення іспит ового строку у 1 рік. Застосовано до відповідача обмежувальний захід у вигляді направлення для проходження програми для кривдників у порядку п. 5 ч. 1 ст. 91-1 КК України на строк 3 місяці.
Зазначені вище докази притягнення відповідача до адміністративної відповідальності є безрезультатними. Відповідач продовжує вчиненяти дії, пов`язані з психологічним тиском, погрожує, не сплачує комунальні послуги. Умови сумісного з відповідачем проживання є нестерпними для позивачки, вона не має змоги почуватися у безпеці у власному домоволодінні. 
03 березня 2025 року позивачка зняла відповідача з реєстрації місця проживання за адресою: АДРЕСА_1 . Але відповідач не покидає місця проживання та постійно вчиняє дії, які перешкоджають позивачці безперешкодно користуватися своїм власним житлом. 
Надаючи правову кваліфікацію викладеним вище обставинам, суд виходить з наступного.
Відповідно до частини першої статті 2 ЦПК України завданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Людина, її життя і здоров`я, честь і гідність, недоторканність і безпека визнаються в Україні найвищою соціальною цінністю (стаття 3 Конституції України).
Частиною 1 ст. 15 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання.
Відповідно до ч. 1 ст. 16 ЦК України кожна особа має право в порядку, встановленому законом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів.
Відповідно до статті 41 Конституції України кожен має право володіти, користуватися і розпоряджатися своєю власністю. Право приватної власності є непорушним.
Згідно з ч. 1 ст. 316 ЦК України, правом власності є право особи на річ (майно), яке вона здійснює відповідно до закону за своєю волею, незалежно від волі інших осіб. За статтею 317 ЦК України власникові належать права володіння, користування та розпорядження своїм майном. На зміст права власності не впливають місце проживання власника та місце знаходження майна. Відповідно до ч. 1 ст. 319 ЦК України власник володіє, користується, розпоряджається своїм майном на власний розсуд.
Статтею 391 ЦК України передбачено, що власник майна має право вимагати усунення перешкод у здійсненні ним права користування та розпорядження своїм майном.
Виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку (частина перша статті 109 ЖК України).
Відповідно до ст. 109 ЖК України, виселення із займаного жилого приміщення допускається з підстав, установлених законом. Виселення проводиться добровільно або в судовому порядку.
Відповідно до ст. 150 ЖК України , громадяни, які мають у приватній власності будинок (частину будинку), квартиру, користуються ним (нею) для особистого проживання і проживання членів їх сімей і мають право розпоряджатися цією власністю на свій розсуд: продавати, дарувати, заповідати, здавати в оренду, обмінювати, закладати, укладати інші не заборонені законом угоди.
Статтею 157 ЖК України передбачено, що членів сім`ї власника будинку (квартири) може бути виселено у випадках, передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу. Виселення проводиться у судовому порядку без надання іншого жилого приміщення.
В частині 4ст. 156 ЖК України зазначено, що до членів сім`ї власника будинку (квартири) належать особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу.
Відповідно до ч. 2ст. 64 ЖК України до членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство.
Відповідно до ч. 1ст. 116 ЖК України , якщо наймач, члени його сім`ї або інші особи, які проживають разом з ним, систематично руйнують чи псують жиле приміщення, або використовують його не за призначенням, або систематичним порушенням правил співжиття роблять неможливим для інших проживання із ними в одній квартирі чи в одному будинку, а заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними, виселення винних на вимогу наймодавця або інших заінтересованих осіб провадиться без надання іншого жилого приміщення.
Отже, для застосування норм цієї статті необхідна наявність двох умов: систематичне порушення правил співжиття, а також вжиття заходів попередження або громадського впливу, які не дали позитивних результатів. Під заходами впливу маються на увазі заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача.
При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Тобто, закон встановлює конкретні умови виселення таких осіб. Водночас, протиправна винна поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку.
Крім того, з аналізу положень ст.157, ч. 1 ст.116 ЖК України встановлено, що виселення члена сім`ї, при систематичному порушенні правил співжиття, можливе за умови, що заходи запобігання і громадського впливу виявились безрезультатними.
Отже, особи, які були вселені до спірного житла, як члени сім`ї співвласника такого житла, згідно статті 157 ЖК України можуть бути виселені лише з підстав передбачених частиною першою статті 116 цього Кодексу.
При вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Маються на увазі, зокрема, заходи попередження, що застосовуються судами, прокурорами, органами внутрішніх справ, адміністративними комісіями виконкомів, а також заходи громадського впливу, вжиті на зборах жильців будинку чи членів ЖБК, трудових колективів, товариськими судами й іншими громадськими організаціями за місцем роботи або проживання відповідача (незалежно від прямих вказівок з приводу можливого виселення).
Тобто, закон встановлює конкретні умови виселення таких осіб. Водночас, протиправна винна поведінка це навмисні дії особи, безпосередньо пов`язані не тільки з явною неповагою до звичайних правил спільного проживання (скандали, дебоші, образи, заподіяння тілесних ушкоджень), але також навмисне ігнорування встановлених правил користування житловими і підсобними приміщеннями, невиконання вимог про дотримання тиші у квартирах і на подвір`ї, а також інші навмисні дії, що перешкоджають нормальному проживанню у квартирі або житловому будинку.
У пункті 17 постанови Пленуму Верховного Суду України від 12 квітня 1985 року № 2 «Про деякі питання, що виникли в практиці застосування судами Житлового кодексу України» судам роз`яснено, що при вирішенні справ про виселення на підставі статті 116 ЖК України осіб, які систематично порушують правила співжиття і роблять неможливим для інших проживання з ними в одній квартирі або будинку, слід виходити з того, що при триваючій антигромадській поведінці виселення винного може статися і при повторному порушенні, якщо раніше вжиті заходи попередження або громадського впливу не дали позитивних результатів. Серед таких визначені заходи попередження, що застосовуються судами, прокуратурами, органами внутрішніх справ тощо.
Систематичність визначається виходячи з кількісного показника порушення правил співжиття протягом необмеженого проміжку часу. Суттєвим є факт повторного вчинення одного й того самого правопорушення, що свідчить про те, що застосовані заходи впливу є безрезультатними.
Аналогічну правову позицію викладено у постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 445/399/20 від 19 січня 2022 року, постанові Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 161/16344/20 від 01 червня 2022 року.
При розгляді позову про виселення, обґрунтованого неодноразовими випадками вчинення щодо позивача домашнього насильства, що стало наслідком притягнення відповідача до відповідальності (адміністративної, кримінальної, застосування обмежувального припису), судам слід давати ретельну та об`єктивну оцінку всім обставинам та доказам у справі, вирішувати питання про дотримання прав та інтересів сторін.
Стаття 116 ЖК України загалом є ефективним засобом захисту скарги заявниці у цій справі. З погляду Конвенції, національні суди, зіткнувшись із твердженнями заявниці про те, що відповідач періодично піддавався спалахам люті під час домашніх сварок, були зобов`язані в контексті провадження про виселення, ініційованого відповідно до зазначеного вище положення, оцінити достовірність її заяв та ризик майбутнього насильства у разі, якщо сторони продовжуватимуть жити під одним дахом (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду по справі № 161/16344/20 від 01 червня 2022 року).
Судом встановлено, що позивачка неодноразово зверталась до правоохоронних органів з приводу неправомірної поведінки відповідачки відносно неї, за наслідками розгляду яких встановлено вчинення відповідачем домашнього насильства відносно позивача.
Досліджені судом докази свідчать про систематичне порушення правил співжиття відповідачкою та не результативність застосованих стосовно відповідача заходів впливу.
В обґрунтування своїх вимог позивач посилаються на те, що відповідач добровільно звільнити її будинок не бажає, крім того влаштовує сварки, ображає, робить її життя нестерпним, що підтверджується дослідженими судом доказами у справі. Відповідачем не надано суду доказів на спростування доводів позивачки про вчинення перешкод їй в користуванні будинком, а відтак суд, зважаючи на предмет та підставу позову, вважає доведеним наявність перешкод у користуванні вищевказаним будинком та дійшов висновку про те, що у відповідності до вимогстатті 391 ЦК України позивач має право вимагати усунення перешкод у здійсненні нею права користування та розпорядження будинком шляхом виселення відповідача.
Суд враховує, що на даний момент позивачка фактично позбавлена можливості вільно користуватися та розпоряджатися власним майном. 
Враховуючи викладене, дослідивши матеріали справи, оцінивши належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності, повно, всебічно і об`єктивно з`ясувавши обставини справи, оскільки позовні вимоги спрямовані на захист порушеного права позивача, суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог.
Керуючись ст.ст. 258-259, 280, 263-265, 273, 352, 354, 355 ЦПК України, суд,- 
УХВАЛИВ:
Позовну заяву ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про усунення перешкод у користуванні майном шляхом виселення – задовольнити.
Усунути перешкоди у користуванні ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , РНОКПП НОМЕР_1 , належним їй на праві приватної власності будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 , шляхом визнання  ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , таким, що втратив право користування житловим будинком, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Виселити ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , РНОКПП НОМЕР_2 , з житлового будинку, що розташований за адресою: АДРЕСА_1 .
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення безпосередньо до суду апеляційної інстанції.
Рішення набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті апеляційного провадження або набрання законної сили рішенням за наслідками апеляційного провадження.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Учасник справи, якому повне рішення суду не було вручено у день його проголошення або складення, має право на поновлення пропущеного строку на апеляційне оскарження рішення суду - якщо апеляційна скарга подана протягом тридцяти днів з дня вручення йому повного рішення суду.

Суддя:      Р. А. Забуранний

Повний текст судового рішення виготовлений 26 січня 2026 року.