ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
16 січня 2026 року	справа № 380/16509/25	

Львівський окружний адміністративний суд у складі судді Желік О.М., розглянувши у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи (у письмовому провадженні) адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним і скасування рішення, зобов`язання вчинити дії, -

в с т а н о в и в:

на розгляд Львівського окружного адміністративного суду надійшла позовна заява ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із вимогами:
- визнати протиправним та скасувати Рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій від 22.05.2025 № 317 Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області;
- припинити щомісячне утримання коштів в розмірі 20% з сум нарахованої пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , що здійснюється в рахунок погашення надміру виплаченої пенсії за період з 01.03.2022 по 31.05.2025 у загальному розмірі 42340,50 грн. та повернути неправомірно утримані за рішенням від 22.05.2025 №317 кошти.
В обґрунтування позову вказав, що дії спрямовані на утримання надміру виплачених сум з пенсії позивача є протиправними, оскільки обов`язковою умовою стягнення надміру виплаченої пенсії на підставі ст. 103 Закону №1788-XII є допущення зловживання з боку пенсіонера, яке може полягати, зокрема, в поданні ним документів з явно недостовірними відомостями. Натомість позивач був призваний на військову службу під час мобілізації та мав правомірні очікування, що відомості про його службу будуть передані пенсійним органам військовими частинами, в яких він проходив службу.
Ухвалою від 14.08.2025 відмовлено у задоволенні заяви про забезпечення позову.
Ухвалою судді від 18.08.2025 відкрито спрощене позовне провадження у справі без виклику сторін.
Від відповідача надійшов відзив на позовну заяву, відповідно до якого вважає позовні вимоги необґрунтованими. Зазначає, що оскільки позивач допустив зловживання, не повідомивши про зміну свого статусу на працюючого, надбавка як непрацюючому пенсіонеру та який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї не повинна була виплачуватись, а тому спірні рішення прийняті у відповідності до вимог чинного законодавства. Просив у задоволенні позову відмовити.
З`ясувавши обставини, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог та заперечень, дослідивши докази, якими вони обґрунтовуються, суд встановив такі обставини та відповідні їм правовідносини.
ОСОБА_1 перебуває на обліку у Головному управлінні Пенсійного фонду України у Львівській області та отримує пенсію відповідно до Закону України “Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб”.
Відповідно до протоколу за пенсійною справою позивачу встановлена надбавка до пенсії як непрацюючому пенсіонеру, який має на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, до кола яких, зокрема, належать діти, які не досягли 18 років.
З 25.02.2022 був призваний на військову службу під час мобілізації на початку повномасштабного вторгнення російської федерації в Україну, що сторонами не заперечується.
Листом від 01.07.2025 відповідач повідомив, що у зв`язку з уточненням роботи (працевлаштування з 01.03.2022) припинена надбавка на неповнолітню дитину до 18 років (у сумі 50% від прожиткового мінімума для осіб, які втратили працездатність).
Відповідачем прийнято Рішення про утримання надміру виплачених сум пенсій від 22.05.2025 №317, яким встановлено, що утворилася переплата сум пенсії у розмірі 42340,50 грн за період з 01.03.2022 по 31.05.2025 у зв`язку з працевлаштуванням.
Вважаючи вищевказане рішення відповідача протиправним, позивач звернувся до суду з цим позовом.
При вирішенні спору суд керується таким.
Відповідно до ч. 2 ст. 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Відповідно до ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Умови, норми і порядок пенсійного забезпечення громадян України із числа осіб, які перебували на військовій службі, службі в органах внутрішніх справ, Національній поліції, Державному бюро розслідувань, Національному антикорупційному бюро України, Службі судової охорони, державній пожежній охороні, Державній службі спеціального зв`язку та захисту інформації України, органах і підрозділах цивільного захисту, податковій міліції, Бюро економічної безпеки України чи Державній кримінально-виконавчій службі України, та деяких інших осіб, визначаються Законом України "Про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб" від 9 квітня 1992 року № 2262-XII, з наступними змінами та доповненнями (далі - Закон України № 2262-XII).
Як передбачено ч.1 ст.2 Закону України № 2262-XII, військовослужбовцям, особам, які мають право на пенсію за цим Законом, які мають право на пенсійне забезпечення, пенсії відповідно до цього Закону призначаються і виплачуються після звільнення їх зі служби.
Згідно із частиною третьою згаданої статті пенсіонерам із числа військовослужбовців та осіб, які отримують пенсію за цим Законом, у разі призову їх на військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період, військову службу за призовом осіб із числа резервістів в особливий період або прийняття за контрактом на військову службу чи службу цивільного захисту, в тому числі шляхом укладення нового контракту на проходження військової служби, служби цивільного захисту, до Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань, органів та підрозділів цивільного захисту під час дії особливого періоду на строк до його закінчення або до дня фактичного звільнення виплата пенсій не припиняється.
Зміст даної норми вказує на те, що вона є спеціальною та покликана врегульовувати виплату пенсії, в тому числі, мобілізованим пенсіонерам на особливий період.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022 у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України “Про правовий режим воєнного стану” введено в Україні воєнний стан, строк якого неодноразово продовжувався та діє на момент ухвалення даного рішення.
Матеріалами справи підтверджується, а сторонами не заперечується обставини мобілізації позивача до Збройних Сил України, де він по даний час проходить службу у зв`язку із захистом Батьківщини.
Як наслідок у спірних правовідносинах підлягає застосуванню наведена норма ч.3 ст.2 Закону України № 2262-XII.
Відповідно до ч.1 ст.1-1 Закону України № 2262-XII законодавство про пенсійне забезпечення осіб, звільнених з військової служби, та деяких інших осіб, які мають право на пенсію за цим Законом, базується на Конституції України і складається з цього Закону, Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" та інших нормативно-правових актів України, прийнятих відповідно до цих законів.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом, а також регулює порядок формування Накопичувального пенсійного фонду та фінансування за рахунок його коштів видатків на оплату договорів страхування довічних пенсій або одноразових виплат застрахованим особам, членам їхніх сімей та іншим особам визначаються Законом України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування" від 9 липня 2003 року № 1058-IV (з наступними змінами та доповненнями; далі - Закон України №1058-IV).
Частиною першою статті 6 Закону України №1058-IV передбачено, що непрацездатні громадяни крім пенсійних виплат із системи пенсійного забезпечення мають право отримувати доплати, надбавки та підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.
Зміст цієї норми вказує на те, що законодавець розрізняє пенсійні виплати та доплати, надбавки, підвищення до зазначених виплат, додаткову пенсію в порядку та за рахунок коштів, визначених законодавством.
Як передбачено п. "а" ч.1 ст.16 Закону України № 2262-XII, до пенсії за вислугу років, що призначається особам з числа військовослужбовців (крім військовослужбовців строкової служби) рядового, сержантського, старшинського та офіцерського складу, особам, які мають право на пенсію за цим Законом (у тому числі до обчисленої в мінімальному розмірі), нараховується надбавка непрацюючим пенсіонерам, які мають на своєму утриманні непрацездатних членів сім`ї, що належать до осіб, які забезпечуються пенсією в разі втрати годувальника (стаття 30), - на кожного непрацездатного члена сім`ї в розмірі 50 процентів прожиткового мінімуму для осіб, які втратили працездатність.
Отже, надбавка, визначена п."а" ч.1 ст.16 Закону України № 2262-XII, не є пенсією, а відтак на неї не поширюються гарантії пенсійних виплат, у тому числі під час мобілізації, передбачені ч.3 ст.2 цього ж Закону.
При цьому, право на отримання згаданої надбавки напряму пов`язано зі статусом пенсіонера як непрацюючого.
Позивач втратив свій статус як непрацюючий пенсіонер з березня 2022 року, що сторонами не заперечується, та як наслідок втратив право на отримання надбавки передбаченої п."а" ч.1 ст.16 Закону України № 2262-XII.
Як передбачено ч.1 ст.50 Закону України №1058-IV суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду чи в судовому порядку.
Водночас суд звертає увагу, що механізм повернення коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання органами Пенсійного фонду України сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, врегульований Порядком відшкодування коштів, надміру виплачених за призначеними пенсіями, та списання сум переплат пенсій та грошової допомоги, що є безнадійними до стягнення, затвердженим постановою правління Пенсійного фонду України від 21.03.2003 №6-4, зареєстрованою в Міністерстві юстиції України 15.05.2003 за №374/7695 (з наступними змінами та доповненнями; далі - Порядок №6-4).
Згідно з пунктом 3 вказаного Порядку суми пенсій, виплачені надміру внаслідок зловживань з боку пенсіонера або подання страхувальником недостовірних даних, можуть бути повернуті пенсіонером добровільно або стягуються на підставі рішень територіальних органів Пенсійного фонду України чи в судовому порядку відповідно до статті 50 Закону України "Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування".
Рішення про стягнення приймає територіальний орган Пенсійного фонду України, в якому пенсіонер перебуває на обліку як одержувач пенсії.
Зміст наведених норми вказує на те, що відповідач наділений повноваженнями на прийняття рішень про стягнення надміру виплачених сум пенсій за умови зловживання зі сторони пенсіонера.
Пунктом 3 частини 2 статті 16 Закону України №1058-IV, застрахована особа зобов`язана повідомляти територіальні органи Пенсійного фонду про зміну даних, що вносяться до її персональної облікової картки в системі персоніфікованого обліку та Державному реєстрі загальнообов`язкового державного соціального страхування, виїзд за межі держави та про обставини, що спричиняють зміну статусу застрахованої особи, протягом десяти днів з моменту їх виникнення.
Відповідно до абзацу 2 пункту 2.21 Порядку подання та оформлення документів для призначення (перерахунку) пенсій відповідно до Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування”, затвердженого Постановою правління Пенсійного фонду України 25.11.2005 №22-1, зареєстрованого у Міністерстві юстиції України 27.12.2005 за №1566/11846), (далі також - Порядок №22-1, в редакції, чинній на момент виникнення спірних правовідносин), у разі працевлаштування (початку діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування) після призначення пенсії особа повідомляє орган, що призначає пенсію, за місцем перебування на обліку як одержувача пенсії, про дату працевлаштування (початок діяльності, пов`язаної з отриманням доходу, що є базою нарахування єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування), вид зайнятості (укладення трудового договору, цивільно-правового договору, реєстрація як фізичної особи-підприємця, провадження незалежної професійної діяльності) шляхом подання заяви. Заява може бути подана особисто або через представника, який діє на підставі виданої йому довіреності, посвідченої нотаріально, або надсилається поштовим відправленням.
Отже, наведеними нормами визначено прямий обов`язок пенсіонера повідомляти органи Пенсійного фонду про зміну статусу застрахованої особи, в тому числі, про працевлаштування.
В силу положень ч.1 ст.103 Закону України "Про пенсійне забезпечення" від 05.11.1991 року №1788-XII (з наступними змінами та доповненнями; далі Закон України - №1788-ХІІ) зловживанням з боку пенсіонера уважається як подання документів з явно неправильними відомостями, так і неподання відомостей.
Як встановлено судом та не заперечується сторонами, у період з березня 2022 року був працевлаштований, інформацію про працевлаштування відповідачу у встановлений законом спосіб та терміни не повідомив, що в силу приписів статті 50 Закону України “Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування” є підставою для стягнення виплачених надміру сум пенсій.
Враховуючи те, що позивач не повідомив відповідача про зміну свого статусу на працюючого у визначені наведеними нормами строки, суд вважає, що відповідачем правомірно встановлено обставини зловживання з боку пенсіонера.
За таких обставин суд дійшов висновку, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області щодо утримання надміру виплачених сум пенсії є правомірним.
У свою чергу, позовна вимога щодо припинення щомісячного утримання в розмірі 20% з сум нарахованої пенсії за вислугу років ОСОБА_1 , що здійснюється в рахунок погашення надміру виплаченої пенсії за період з 01.03.2022 по 31.05.2025 у загальному розмірі 42340,50 грн. та повернути неправомірно утримані за рішенням від 22.05.2025 №317 кошти є похідною від вимоги про скасування спірного рішення, а тому задоволенню не підлягає.
Відповідно до ст. 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідно до ч. 2 ст. 2 КАС України у справах щодо оскарження рішень, дій чи бездіяльності суб`єктів владних повноважень адміністративні суди перевіряють, чи прийняті (вчинені) вони: 1) на підставі, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією та законами України; 2) з використанням повноваження з метою, з якою це повноваження надано; 3) обґрунтовано, тобто з урахуванням усіх обставин, що мають значення для прийняття рішення (вчинення дії); 4) безсторонньо (неупереджено); 5) добросовісно; 6) розсудливо; 7) з дотриманням принципу рівності перед законом, запобігаючи всім формам дискримінації; 8) пропорційно, зокрема з дотриманням необхідного балансу між будь-якими несприятливими наслідками для прав, свобод та інтересів особи і цілями, на досягнення яких спрямоване це рішення (дія); 9) з урахуванням права особи на участь у процесі прийняття рішення; 10) своєчасно, тобто протягом розумного строку.
Підсумовуючи викладене, суд уважає, що відповідач у спірних правовідносинах діяв у межах свої повноважень, а спірне рішення не містить порушень критеріїв правомірності, передбачених ч.2 ст.2 КАС України.
Надавши оцінку усім доказам в сукупності, повно та всебічно проаналізувавши матеріали справи, суд дійшов до висновку про відсутність підстав для задоволення адміністративного позову.
В силу приписів ст. 139 КАС України, судові витрати покладаються на позивача.
Керуючись ст. ст. 2, 8-10, 14, 72-79, 90, 139, 241-246, 250 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
в и р і ш и в:

у задоволенні адміністративного позову відмовити.
Судові витрати розподілу не підлягають.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення безпосередньо до Восьмого апеляційного адміністративного суду, з врахуванням гарантій встановлених пунктом 3 Розділу VI «Прикінцевих положень» Кодексу адміністративного судочинства України.

Суддя Желік О.М.