ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
м. Київ

27 січня 2026 року 
справа №520/25907/25
адміністративне провадження № К/990/52057/25 

Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду:
головуючої - Ханової Р. Ф.(суддя-доповідач),
суддів: Бившевої Л. І., Хохуляка В. В.,

розглянув у порядку письмового провадження касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області
на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року (судді: Спаскін О. А., Любчич Л. В., Присяжнюк О. В.),
у справі №520/25907/25
за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 
до Головного управління ДПС у Харківській області, утворене на правах відокремленого підрозділу Державної податкової служби України,
про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії,

УСТАНОВИВ:

Рух справи

Фізична особа-підприємець ОСОБА_1 (далі - ФОП ОСОБА_1 , позивач у справі, заявник) звернулася до Харківського окружного адміністративного суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у Харківській області (далі - податковий орган, відповідач у справі), в якому просила визнати протиправним та скасувати рішення ГУ ДПС у Харківській області від 29 серпня 2025 року №5425/20-40-24-03-06 про анулювання реєстрації та виключення із Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , зобов`язати ГУ ДПС у Харківській області поновити реєстрацію ФОП ОСОБА_1 як платника єдиного податку другої групи з 01 січня 2022 року та включити до Реєстру платників єдиного податку.

Разом з позовною заявою до суду надійшла заява представника позивача - адвоката Кріуліна Костянтина Вікторовича про забезпечення позову, згідно якої заявник просить зупинити дію рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 29 серпня 2025 року №5425/20-40-24-03-06 про анулювання реєстрації та виключення із Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 до набрання законної сили рішенням суду по цій справі.

Ухвалою Харківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року відмовлено в задоволенні заяви про вжиття заходів забезпечення у справі за адміністративним позовом ФОП ОСОБА_1 до Головного управління ДПС у Харківській області про визнання протиправним, скасування рішення та зобов`язання вчинити певні дії.

Постановою Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року задоволено апеляційну скаргу ФОП ОСОБА_1 , скасовано ухвалу Харківського окружного адміністративного суду від 02 жовтня 2025 року по справі № 520/25907/25, задоволено заяву ФОП ОСОБА_1 про забезпечення позову, зупинено дію рішення Головного управління ДПС у Харківській області від 29 серпня 2025 року №5425/20-40-24-03-06 про анулювання реєстрації та виключення із Реєстру платників єдиного податку ФОП ОСОБА_1 , до набрання законної сили рішенням суду по цій справі.

Суд апеляційної інстанції, переглянувши ухвалу суду першої інстанції в межах доводів апеляційної скарги, дійшов висновку про наявність правових підстав для її скасування та задоволення заяви позивача про забезпечення позову.

Апеляційний суд виходив із того, що суд першої інстанції формально підійшов до оцінки доводів заяви про забезпечення позову та безпідставно дійшов висновку про відсутність підстав, передбачених частиною другою статті 150 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України).

Колегія суддів зазначила, що предметом спору є правомірність рішення контролюючого органу про анулювання реєстрації фізичної особи-підприємця як платника єдиного податку другої групи, а наслідком невжиття заходів забезпечення позову може бути зміна системи оподаткування позивача, застосування фінансових санкцій, припинення або істотне ускладнення здійснення господарської діяльності, розірвання договірних відносин та необхідність докладення значних зусиль і витрат для подальшого відновлення порушених прав.

Суд апеляційної інстанції дійшов висновку, що вказані обставини свідчать про наявність реальної загрози істотного ускладнення ефективного захисту та поновлення прав позивача у разі задоволення позову, що відповідає підставам, визначеним пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України.

При цьому апеляційний суд наголосив, що обраний заявником захід забезпечення позову у вигляді зупинення дії оскаржуваного рішення податкового органу є співмірним заявленим позовним вимогам, безпосередньо пов`язаний з предметом спору та спрямований на збереження існуючого становища сторін до вирішення справи по суті, не вирішуючи наперед спірних правовідносин.

Колегія суддів також зазначила, що під час вирішення питання про забезпечення позову суд не досліджує обґрунтованість позовних вимог по суті, а оцінює лише наявність процесуальних передумов для вжиття відповідних заходів, з урахуванням балансу інтересів сторін та можливих наслідків їх невжиття.

З урахуванням наведеного суд апеляційної інстанції визнав помилковими висновки суду першої інстанції, скасував ухвалу про відмову в забезпеченні позову та ухвалив нове рішення про задоволення заяви позивача шляхом зупинення дії рішення контролюючого органу до набрання законної сили рішенням суду у справі 

Не погоджуючись з рішенням суду апеляційної інстанції, податковий орган 12 грудня 2025 року подав до Верховного Суду касаційну скаргу на постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі №520/25907/25.

Після усунення відповідачем недоліків касаційної скарги Верховний Суд ухвалою від 26 грудня 2025 року відкрив касаційне провадження за скаргою податкового органу, справу витребував з суду першої інстанції.

19 січня 2026 року справа №520/25907/25 надійшла на адресу Верховного Суду.

Короткий зміст вимог касаційної скарги

У касаційній скарзі контролюючий орган зазначає, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з порушенням норм процесуального права, зокрема статей 150, 151 КАС України, та підлягає скасуванню із залишенням у силі ухвали суду першої інстанції про відмову у забезпеченні позову.

Скаржник наголошує, що суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України, оскільки позивачем не наведено та не підтверджено належними доказами обставин, які б свідчили про реальну загрозу істотного ускладнення чи унеможливлення виконання майбутнього судового рішення або ефективного захисту її прав.

На думку скаржника, апеляційний суд фактично надав оцінку доводам позивача щодо наслідків оскаржуваного рішення контролюючого органу, які стосуються предмета спору по суті, що суперечить правовій природі інституту забезпечення позову та призводить до вирішення спору наперед.

Касаційна скарга містить доводи про те, що у справах щодо оскарження індивідуальних актів суб`єктів владних повноважень судове рішення не потребує примусового виконання, а має наслідком лише констатацію правомірності чи неправомірності такого акта та втрату ним правових наслідків у разі скасування, у зв`язку з чим відсутні підстави для застосування заходів забезпечення позову.

Скаржник також зазначає, що зупинення дії рішення про анулювання реєстрації платника єдиного податку фактично дозволяє позивачу продовжувати господарську діяльність у статусі платника єдиного податку всупереч рішенню компетентного контролюючого органу, що є рівнозначним задоволенню позовних вимог та порушує принцип співмірності заходів забезпечення позову.

Окремо вказується, що прийняття оскаржуваної постанови апеляційним судом призводить до втручання у дискреційні повноваження податкового органу, який відповідно до Податкового кодексу України наділений правом приймати рішення щодо анулювання реєстрації платника єдиного податку, а суд не вправі підміняти собою суб`єкта владних повноважень.

Касаційна скарга також містить посилання на практику Верховного Суду та Європейського суду з прав людини, відповідно до якої забезпечення позову є винятковим заходом тимчасового захисту та допускається лише за наявності об`єктивних і належним чином доведених обставин, яких, на думку скаржника, у цій справі не встановлено.

14 січня 2026 року від позивача надійшов відзив на касаційну скаргу податкового органу, у якому ФОП ОСОБА_1 вказує про необґрунтованість скарги, просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без змін. 

Позиція Верховного Суду

Перевіривши доводи касаційної скарги, в межах касаційного перегляду, визначених статтею 341 Кодексу адміністративного судочинства України, а також, надаючи оцінку правильності застосування судами першої та апеляційної інстанцій в оскаржуваних судових рішеннях норм процесуального права у спірних правовідносинах, Верховний Суд виходить з наступного.

Частинами першою та другою статті 150 КАС України суд за заявою учасника справи або з власної ініціативи має право вжити визначені цією статтею заходи забезпечення позову.

Забезпечення позову допускається як до пред`явлення позову, так і на будь-якій стадії розгляду справи, якщо: 1) невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист або поновлення порушених чи оспорюваних прав або інтересів позивача, за захистом яких він звернувся або має намір звернутися до суду; або 2) очевидними є ознаки протиправності рішення, дії чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень, та порушення прав, свобод або інтересів особи, яка звернулася до суду, таким рішенням, дією або бездіяльністю.

Водночас підстави забезпечення позову, передбачені частиною другою статті 150 КАС України, є оціночними, тому суд повинен у кожному випадку, виходячи з конкретних доказів, встановити, чи є хоча б одна з названих обставин, і оцінити, чи не може застосуванням заходів забезпечення позову бути завдано ще більшої шкоди, ніж та, якій можна запобігти.

Згідно з положеннями частини першої статті 151 КАС України позов може бути забезпечено: 1) зупиненням дії індивідуального акта або нормативно-правового акта; 2) забороною відповідачу вчиняти певні дії; 4) забороною іншим особам вчиняти дії, що стосуються предмета спору; 5) зупиненням стягнення на підставі виконавчого документа або іншого документа, за яким стягнення здійснюється в безспірному порядку.

Заходи забезпечення позову мають бути співмірними із заявленими позивачем вимогами. Суд також повинен враховувати співвідношення прав (інтересу), про захист яких просить заявник, із наслідками вжиття заходів забезпечення позову для заінтересованих осіб (частина друга статті 151 КАС України).

В ухвалі про забезпечення позову суд зазначає вид забезпечення позову та підстави його обрання (частина шоста статті 154 КАС України).

Тобто, метою забезпечення позову є вжиття судом, у провадженні якого знаходиться справа, заходів щодо охорони матеріально-правових інтересів позивача від можливих недобросовісних дій із боку відповідача з тим, щоб забезпечити позивачу реальне та ефективне виконання судового рішення, якщо воно буде прийняте на користь позивача, в тому числі задля попередження потенційних труднощів у подальшому виконанні такого рішення.

При розгляді заяв про забезпечення позову суд (суддя) має з урахуванням доказів, наданих позивачем на підтвердження своїх вимог, пересвідчитись, зокрема, в тому, що між сторонами дійсно виник спір та існує реальна загроза невиконання чи утруднення виконання можливого рішення суду про задоволення позову та з`ясувати відповідність виду забезпечення позову, який просить застосувати особа, котра звернулась з такою заявою, позовним вимогам.

Згідно із Рекомендаціями №R (89) 8 про тимчасовий судовий захист в адміністративних справах, прийнятій Комітетом Ради Європи 13.09.1989, рішення про вжиття заходів тимчасового захисту може, зокрема, прийматися у разі, якщо виконання адміністративного акта може спричинити значну шкоду, відшкодування якої неминуче пов`язано з труднощами, і якщо на перший погляд наявні достатньо вагомі підстави для сумнівів у правомірності такого акта. Суд, який постановляє вжити такий захід, не зобов`язаний одночасно висловлювати думку щодо законності чи правомірності відповідного адміністративного акта; його рішення стосовно вжиття таких заходів жодним чином не повинно мати визначального впливу на рішення, яке згодом має бути ухвалено у зв`язку з оскарженням адміністративного акта.

Тобто, інститут забезпечення позову є однією з гарантій захисту прав, свобод та законних інтересів юридичних та фізичних осіб - позивачів в адміністративному процесі, механізмом, який покликаний забезпечити реальне та неухильне виконання судового рішення прийнятого в адміністративній справі.

При цьому заходи забезпечення мають бути вжиті лише в межах позовних вимог та бути адекватними та співмірними з позовними вимогами.

Співмірність передбачає співвідношення негативних наслідків від вжиття заходів забезпечення позову з тими негативними наслідками, які можуть настати в результаті невжиття цих заходів, з урахуванням відповідності права чи законного інтересу, за захистом яких заявник звертається до суду, майнових наслідків заборони відповідачу здійснювати певні дії.

Отже, при вирішенні питання про забезпечення позову суд має здійснити оцінку обґрунтованості доводів заявника щодо необхідності вжиття відповідних заходів з урахуванням такого: розумності, обґрунтованості і адекватності вимог заявника щодо забезпечення позову; забезпечення збалансованості інтересів сторін, а також інших учасників судового процесу; наявності зв`язку між конкретним заходом забезпечення позову і предметом позовної вимоги, зокрема, чи спроможний такий захід забезпечити фактичне виконання судового рішення в разі задоволення позову; імовірності утруднення виконання або невиконання рішення суду в разі невжиття таких заходів; запобігання порушенню у зв`язку із вжиттям таких заходів прав та охоронюваних законом інтересів осіб, що не є учасниками даного судового процесу.

Водночас, колегія суддів зазначає, що в ухвалі про забезпечення позову суд повинен навести мотиви, з яких він дійшов висновку, що невжиття таких заходів може істотно ускладнити чи унеможливити виконання рішення суду або ефективний захист, або поновлення порушених чи оспорюваних прав та інтересів позивача. Також суд має вказати, в чому будуть полягати дії, направлені на відновлення прав позивача, оцінити складність вчинення цих дій, встановити, що витрати, пов`язані з відновленням прав, будуть значними.

При цьому, слід також зауважити на тому, що під час вирішення питання щодо забезпечення позову обґрунтованість позову не досліджується, оскільки питання обґрунтованості заявлених позовних вимог є предметом дослідження судом під час розгляду спору по суті та не можуть вирішуватись ним під час розгляду заяви про забезпечення позову.

Крім того, вирішуючи питання щодо наявності підстав для вжиття заходів забезпечення позову, суди повинні також враховувати специфіку правовідносин, стосовно яких виник спір, та їх відповідне законодавче врегулювання, за наслідками аналізу якого можна зробити висновок, чи дійсно застосування заходів забезпечення позову є необхідним у даному конкретному випадку, чи може невжиття таких засобів мати незворотні наслідки.

Перевіривши доводи касаційної скарги у межах, визначених статтями 328, 341 КАС України, Верховний Суд дійшов висновку про їх необґрунтованість.

Скаржник пов`язує незаконність оскаржуваної постанови суду апеляційної інстанції з порушенням останнім норм процесуального права, зокрема статей 150, 151 КАС України, та вважає, що суд апеляційної інстанції безпідставно дійшов висновку про наявність підстав для забезпечення позову. З такими доводами Верховний Суд не погоджується.

Суд апеляційної інстанції, на відміну від суду першої інстанції, надав належну оцінку характеру спірних правовідносин, предмету спору та можливим наслідкам невжиття заходів забезпечення позову для ефективного захисту прав позивача. З урахуванням встановлених обставин апеляційний суд обґрунтовано дійшов висновку про наявність підстав, передбачених пунктом 1 частини другої статті 150 КАС України.

Доводи касаційної скарги про те, що забезпечення позову у цій справі є рівнозначним задоволенню позовних вимог, не підтверджуються матеріалами справи. Застосований судом апеляційної інстанції захід забезпечення позову у вигляді зупинення дії індивідуального акта має тимчасовий характер, не вирішує спір по суті та спрямований виключно на збереження існуючого правового становища сторін до ухвалення рішення у справі.

Посилання скаржника на відсутність ризику ускладнення виконання судового рішення є формальними та не враховують специфіки спірних правовідносин. Анулювання реєстрації платника єдиного податку зумовлює зміну системи оподаткування, можливе застосування штрафних санкцій, припинення або істотне обмеження господарської діяльності, що у разі задоволення позову може призвести до значних труднощів у відновленні порушених прав та інтересів позивача.

Верховний Суд також відхиляє доводи касаційної скарги про втручання суду апеляційної інстанції у дискреційні повноваження контролюючого органу. Зупинення дії рішення суб`єкта владних повноважень у порядку забезпечення позову не є формою підміни адміністративного розсуду, а становить процесуальний механізм судового захисту, прямо передбачений положеннями КАС України.

При цьому суд апеляційної інстанції не здійснював оцінку правомірності оскаржуваного рішення по суті та не виходив за межі повноважень, визначених процесуальним законом, а його висновки щодо необхідності застосування заходів забезпечення позову відповідають принципу співмірності та балансу інтересів сторін.

За таких обставин Верховний Суд дійшов висновку, що постанова суду апеляційної інстанції ухвалена з правильним застосуванням норм процесуального права, а доводи касаційної скарги зводяться до незгоди скаржника з правовою оцінкою суду апеляційної інстанції та не спростовують законності й обґрунтованості оскаржуваного судового рішення.

Висновки за результатами розгляду касаційної скарги

Переглянувши судове рішення в межах касаційної скарги, перевіривши правильність застосування норм процесуального права, Верховний Суд вважає, що при ухваленні оскаржуваного рішення суд апеляційної інстанції не допустив неправильного застосування норм процесуального права, які могли б бути підставою для його скасування, а тому касаційну скаргу слід залишити без задоволення.

Відповідно до пункту 1 частини першої статті 349 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції за наслідками розгляду касаційної скарги має право залишити судові рішення судів першої та (або) апеляційної інстанцій без змін, а скаргу без задоволення.

Суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах, ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права (частина перша статті 350 Кодексу адміністративного судочинства України).

Керуючись статтями 341, 345, 349, 350, 355, 356, 359 Кодексу адміністративного судочинства України, Суд,

УХВАЛИВ:

Касаційну скаргу Головного управління ДПС у Харківській області залишити без задоволення.

Постанову Другого апеляційного адміністративного суду від 12 листопада 2025 року у справі №520/25907/25 залишити без змін.

Постанова набирає законної сили з дати її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.

Головуючий Р. Ф. Ханова

Судді: Л. І. Бившева

В. В. Хохуляк