МИКОЛАЇВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И
19 січня 2026 р.  	№ 400/6462/25 	
м. Миколаїв
Миколаївський окружний адміністративний суд, у складі головуючого судді Лісовської Н.В., розглянув за правилами спрощеного позовного провадження в порядку письмового провадження адміністративну справу

за позовом	ОСОБА_1 , АДРЕСА_1 , 	

до відповідача	Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області, вул. Морехідна, 1,м. Миколаїв,54008, 	

про	визнання протиправним та скасування рішення від 09.04.2025 №262140007705, зобов`язання вчинити певні дії,	

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (далі по тексту – Позивач) звернулася з позовною заявою до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (далі по тексту - Відповідач) з вимогами про:
- визнання протиправним та скасування рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 09.04.2025 року № 262140007705 щодо відмови в призначені пенсії ОСОБА_1 за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування»;
- зобов`язання Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області повторно розглянути заяву ОСОБА_1 від 31.03.2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» шляхом зарахування стаж роботи з 06.07.1988 року по 21.03.1992 року з 01.07.2000 року по 25.03.2001 року та з 01.01.2004 року по 21.02.2005 року.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що Позивачці було відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю необхідного страхового стажу. Відповідачем не враховано періоди роботи Позивача по трудовій книжки з 06.07.1988 по 21.03.1992 оскільки Позивач працювала в росії та відтиск печатки нечитабельний; з 01.07.2000 по 25.03.2001 оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про трудові відносини; з 01.01.2004 по 21.02.2005 як дружина військовослужбовця, яка проживала за кордоном. Позивачка вважає, що таке рішення Відповідача є протиправним, таким, що порушує її право на пенсійне забезпечення, а тому підлягає визнанню протиправним в судовому порядку.
Ухвалою суду від 01.07.2025 року відкрито провадження по справі та визначено розглядати за правилами спрощеного позовного провадження.
18.07.2025 р. Відповідачем подано відзив на позовну заяву, де вказано, що страховий стаж Позивача становить 21 рік 06 місяців 27 днів. За результатами розгляду заяви про призначення пенсії Позивачу встановлено, що під час призначення пенсії за віком до страхового стажу не було враховано періоди роботи згідно записів трудової книжки НОМЕР_1 від 21.04.1982, а саме: з 06.07.1988 по 21.03.1992 на території російської федерації, оскільки запис про звільнення засвідчено печаткою, по відтиску якої неможливо визначити назву підприємства; протягом липня 2000 - березня 2001, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про трудові відносини; протягом січня 2001 - лютого 2005, оскільки в реєстрі зареєстрованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків. Відповідач зазначає, що з урахуванням встановленого Позивачу відмовлено в призначенні пенсії за віком за заявою від 31.03.2025 у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу. 
З`ясувавши фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, оцінивши докази, які мають значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, дослідивши матеріали, що містяться у справі, суд встановив наступне:
31.03.2025 Позивач звернулася до територіального органу Пенсійного фонду України із заявою про призначення пенсії за віком відповідно до Закону України від 09.07.2003 №1058-ГУ «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі - Закон №1058).
За принципом екстериторіальності Головним управлінням Пенсійного фонду України в Миколаївській області було розглянуто заяву про призначення пенсії за віком відповідно до статті 26 Закону № 1058 та 09.04.2025 прийнято рішення № 262140007705, яким відмовлено в призначенні пенсії за віком, у зв`язку із відсутністю необхідного страхового стажу.
Врахований страховий стаж Позивача склав 21 рік 06 місяців 27 днів.
До страхового стажу Відповідачем не було зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою НОМЕР_1 від 21.04.1982, а саме:
- на території російської федерації з 06.07.1988 по 21.03.1992, оскільки запис про звільнення засвідчено печаткою, по відтиску якої неможливо визначити назву підприємства. Крім того, з 01.01.2023 російська федерація припинила участь в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992. В зв`язку з цим, до страхового стажу зараховуються періоди роботи на території РРФСР по 31.12.1991;
- протягом липня 2000 року – березня 2001 року, оскільки в реєстрі застрахованих осіб відсутні дані про трудові відносини;
- протягом січня 2001 року – лютого 2005 року, згідно із довідкою від 27.05.2022 №201/19-090-35921, виданою Міністерством закордонних справ України, про проживання дружини військовослужбовця за кордоном з 27.03.2001 по 21.02.2005 разом з чоловіком та про неможливість працевлаштуватися, оскільки в реєстрі зареєстрованих осіб відсутні дані про нарахування доходу та сплату страхових внесків, обчислення страхового стажу після січня 2004 року провадиться за даними реєстру застрахованих осіб про нарахування та сплату страхових внесків.
Позивач вважає, що рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 09.04.2025 року № 262140007705 про відмову у призначені пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у позивача необхідного страхового стажу є протиправним та підлягає скасуванню.
Надаючи правову оцінку спірним правовим відносинам, суд виходить із наступного.
Відповідно до ч. 1 ст. 46 Конституції України громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом.
Закон № 1058 визначає принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, передбачених цим Законом.
Відповідно до частини 1 статті 26 Закону № 1058 починаючи з 01.01.2018 право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу, зокрема, з 1 січня 2022 року по 31 грудня 2022 року - не менше 29 років.
Частиною 2 статті 26 Закону № 1058 передбачено, що у разі відсутності, починаючи з 01.01.2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявністю страхового стажу: з 1 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
Позивачка на момент звернення із заявою про призначення пенсії за віком досягла 63 роки 02 місяці. Таким чином, для призначення пенсії Позивачу необхідно мати 22 роки страхового стажу. Саме відсутність 22 років страхового стажу стала підставою для відмови у призначенні пенсії.
Відповідно до ч. 2 ст. 24 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог нього Закону за даними, що містяться в системі, персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом.
До набрання чинності Закону № 1058 питання пенсійного забезпечення, в тому числі й порядок обчислення стажу для призначення пенсій регулювалися Законом України «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788), відповідно до ст. 56 якого, до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв, при цьому зараховується робота, на якій працівник підлягав державному соціальному страхуванню, або за умови сплати страхових внесків.
Відповідно до ст. 62 Закону України № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу при відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Так, пунктами 1, 2, 3 Порядку підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 12.08.1993 р. № 637 (далі – Порядок № 637), передбачено, що основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній трудовий стаж встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Відповідно до п. 3 Порядку № 637 за відсутності трудової книжки, а також у тих випадках, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження трудового стажу приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Таким чином, необхідність підтверджувати періоди роботи для визначення стажу роботи виникає у разі відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній.
Трудова книжка Позивачки серії НОМЕР_1 вперше заповнювалась 21.04.1982 р. На той час діяла Інструкція про порядок ведення трудових книжок на підприємствах, в установах і організаціях, затверджена постановою Держкомпраці СРСР від 20.06.1974 р. №162. За приписами вказаної Інструкції заповнення трудової книжки вперше здійснюється адміністрацією підприємства в присутності працівника не пізніше тижневого строку з дня прийому на роботу.
Відповідно до постанови Ради Міністрів СРСР та КЦСПС від 06.09.1973 р. № 656 «Про трудові книжки робітників та службовців» відповідальність за організацію роботи по веденню, обліку, зберіганню та видачі трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації. Відповідальність за своєчасне та правильне заповнення трудових книжок, за їх облік, зберігання та видачу несе спеціально уповноважена особа, призначена наказом (розпорядженням) керівника підприємства, установи, організації.
З 29.07.1993 року порядок ведення трудових книжок врегульовано Інструкцією про порядок ведення трудових книжок працівників, затвердженою наказом Міністерства праці України, Міністерства юстиції України, Міністерства соціального захисту населення № 58 (надалі - Інструкція № 58).
Згідно п. 1.5 Інструкції № 58, питання, пов`язані з порядком ведення трудових книжок, їх зберігання, виготовлення, постачання і обліку, регулюються Постановою Кабінету Міністрів України від 27.04.1993 року № 301 «Про трудові книжки працівників», цією Інструкцією та іншими актами законодавства (далі - Постанова № 301).
Пунктом 4 Постанови № 301 встановлено, що відповідальність за організацію ведення обліку, зберігання і видачу трудових книжок покладається на керівника підприємства, установи, організації, представництва іноземного суб`єкта господарювання.
За порушення встановленого порядку ведення, обліку, зберігання і видачі трудових книжок посадові особи несуть дисциплінарну, а в передбачених законом випадках іншу відповідальність.
Таким чином, недотримання правил ведення трудової книжки може мати негативні наслідки саме для особи, яка допустила такі порушення, а не для робітника, а тому, не може впливати на його особисті права.
Отже, засвідчення печаткою запису про звільнення Позивача, по відтиску якої неможливо визначити назву підприємства не є виною позивача. Неналежне виконання своїх обов`язків відповідальними особами не може покладати на позивача відповідальність у вигляді відмови в зарахуванні до страхового стажу періоду роботи та, відповідно, відмови у призначенні пенсії за віком.
Підставою для призначення пенсії є наявність страхового стажу необхідного розміру, а не дотримання усіх формальних вимог при заповненні трудової книжки.
Щодо незарахування Відповідачем періоду з 06.07.1988 по 21.03.1992 з підстав припинення з 01.01.2023 російської федерації участі в Угоді про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13.03.1992, то суд зазначає наступне.
13.03.1992 року набула чинності Угода про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення від 13.03.1992 (далі - Угода), відповідно до ст. 1 якої пенсійне забезпечення громадян держав-учасниць Угоди здійснюється згідно з законодавством держави, на території якої вони проживають.
Згідно ч. 2, 3 ст. 6 Угоди для встановлення права на пенсію, в тому числі пенсію на пільгових умовах і за вислугу років, громадянам держав-учасниць Угоди враховується трудовий стаж, набутий на території будь-якої з цих держав, а також на території колишнього СРСР за час до набуття чинності цією Угодою. Обчислення пенсій проводиться з заробітку (доходу) за періоди роботи, які зараховуються до трудового стажу.
У відповідності до п. 2 ст. 13 Угоди пенсійні права громадян держав-учасниць Співдружності, що виникли відповідно до положень цієї Угоди, не втрачають своєї сили і в разі виходу із Угоди держави-учасниці, на території якої вони проживають.
Відтак припинення участі російської федерації в Угоді, так само, як і постанова Кабінету Міністрів України від 29.11.2022 № 1328 «Про вихід з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення», не є підставою для відмови в обчисленні стажу роботи Позивача, адже такий стаж ним набутий до ухвалення відповідних рішень.
Таким чином, стаж, набутий на території будь-якої з держав-учасниць, а відповідно і заробітна плата за той період, враховуються при встановленні права на пенсію і її обчисленні.
З даного приводу суд зазначає, що право людини похилого віку на соціальний захист не може ставитися в залежність від виконання своїх обов`язків органом влади іншої держави.
Пунктами 1, 2 Порядку №637 визначено основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка. За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами. У разі коли документи про стаж роботи не збереглися, підтвердження стажу роботи здійснюється органами Пенсійного фонду України на підставі показань свідків.
Також, відповідно до статті 48 Кодексу законів про працю України трудова книжка є основним документом про трудову діяльність працівника.
Таким чином, відповідно до діючого законодавства основним та достатнім документом (за наявності відповідних записів в ній), що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка.
Судом досліджено копію трудової книжки НОМЕР_1 від 21.04.1982, згідно якої встановлено, що ОСОБА_1 , зокрема, 01.06.1994 року в зв`язку зі зміною в організації підприємства переведена на посаду кухара VІ (шостого) розряду в ресторан «Ділові зустрічі» товариство з обмеженою відповідальністю на підставі наказу №28 к від 30.05.1994 і звільнена 25.03.2001 згідно ст. 38 КЗпП України, за власним бажанням, у зв`язку з переїздом чоловіка до нового місця військової служби, наказ № 9-к від 25.03.2001 (записи №18 та №19 на стор. 12-13).
Записи про цей періоди роботи засвідчені відповідною печаткою підприємства-працедавця і дефектів їх вчинення не мають.
Таким чином, в спірний період липня 2000 року – березня 2001 року, Позивачка працювала кухарем VІ (шостого) розряду в ресторані «Ділові зустрічі».
Посилання Відповідача на відсутність в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування інформації про трудові відносини, на думку суду, також не може бути підставою для відмови у зарахуванні до страхового стажу Позивачки періоду її роботи в ресторані (товариство з обмеженою відповідальністю) «Ділові зустрічі», з огляду те, що порядок організації ведення реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування був затверджений лише у червні 2014 року постановою Правління ПФУ від 18.06.2014 року №10-1.
Отже, не зарахування відповідачем до страхового Позивачки вказаного періоду липня 2000 року – березня 2001 року є протиправним.
Щодо не зарахування до страхового стажу час перебування Позивачки з чоловіком за кордоном, коли вона не працювала, то суд зазначає наступне.
Частиною 7 ст. 37 Закон України «Про дипломатичну службу» від 20.09.2001 №2728-ІІІ (в редакції чинній у спірні періоди) передбачалося, що час перебування за кордоном дружини (чоловіка) глави дипломатичного представництва України за кордоном, глави постійного представництва України при міжнародній організації, іншого працівника дипломатичної служби за місцем проходження дипломатичної служби, відрядження до закордонної дипломатичної установи зараховується до загального стажу роботи.
Аналіз даної норми свідчить про те, що зарахування до загального стажу роботу періоду перебування за кордоном повинно відбуватись без додаткових обставин, так як встановлення наявності чи відсутності сплачених внесків. Тобто ч. 7 ст. 37 Закон України «Про дипломатичну службу» є спеціальною нормою щодо обрахунку стажу дружини дипломатичного працівника, яка має відмінність від загального обрахунку страхового стажу, визначеного Законом України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
В подальшому, прийнято Закон України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 року №2449-VIII (далі - Закон №2449-VIII).
Статтею 37 Закону 2449-VIII встановлені гарантії іншому з подружжя працівника дипломатичної служби в закордонній дипломатичній установі України.
Відповідно до ч.1 ст.37 Закону 2449-VIII держава сприяє створенню умов для працевлаштування іншого з подружжя під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби.
Згідно із ч.2 ст.37 Закону 2449-VIII, час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.
Порядок нарахування страхового стажу та сплати єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування для іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, визначається законами України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» та «;Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування».
Іншому з подружжя, який перебував за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, після закінчення строку такого відрядження надається посада в державних органах, на державних підприємствах, в установах, організаціях, де він працював до виїзду за кордон, рівнозначна тій, яку він займав до звільнення (ч.3 ст.37 Закону 2449-VIII).
Законом України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI (далі - Закон №2464-VI) визначено правові та організаційні засади забезпечення збору та обліку єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування, умови та порядок його нарахування і сплати та повноваження органу, що здійснює його збір та ведення обліку.
Згідно п. 2 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI єдиний внесок на загальнообов`язкове державне соціальне страхування (далі - єдиний внесок) - консолідований страховий внесок, збір якого здійснюється до системи загальнообов`язкового державного соціального страхування в обов`язковому порядку та на регулярній основі з метою забезпечення захисту у випадках, передбачених законодавством, прав застрахованих осіб на отримання страхових виплат (послуг) за діючими видами загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Застрахована особа - фізична особа, яка відповідно до законодавства підлягає загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню і сплачує (сплачувала) та/або за яку сплачується чи сплачувався у встановленому законом порядку єдиний внесок (п. 3 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI).
Страхувальники - роботодавці та інші особи, які відповідно до цього Закону зобов`язані сплачувати єдиний внесок (п. 10 ч. 1 ст. 1 Закону №2464-VI).
Відповідно до п. 16 ч. 1 ст. 4 Закону №2464-VI, платником єдиного внеску є центральний орган виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики у сфері зовнішніх зносин, уповноважений орган центрального органу виконавчої влади, що забезпечує формування державної політики з питань національної безпеки у воєнній сфері, сфері оборони і військового будівництва у мирний час та особливий період, - за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника.
Пунктом 5 ч. 1 ст. 7 Закону №2464-VI встановлено, що єдиний внесок нараховується для платників, зазначених у пункті 16 частини першої статті 4 цього Закону, - на суми, що визначаються в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України.
Нарахування та сплата єдиного внеску за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника, з дня направлення по день перетину кордону України у зв`язку з остаточним поверненням в Україну здійснюються за рахунок коштів державного бюджету в порядку, встановленому Кабінетом Міністрів України, але не менше мінімального страхового внеску за кожну особу.
На виконання п. 5 ч. 1 ст. 7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» Кабінетом Міністрів України постановою від 06.03.2019 року №164 затверджений «Порядок нарахування та сплати єдиного внеску за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за кордоном за місцем довготермінового відрядження такого працівника».
Порядок затверджено відповідно до п. 5 ч. 1 ст.7 Закону України «Про збір та облік єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування» від 08.07.2010 року №2464-VI із змінами та доповненнями. Цей документ прийнято на виконання ч. 2 ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 року №2449-VIII (набрав чинності 19.12.2018), якою гарантовано, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.
Згідно з прийнятим Урядом рішенням нарахування ЄСВ за непрацюючого іншого з подружжя працівника дипломатичної служби, який перебуває за місцем довготермінового відрядження, здійснюється без нарахування і виплати такій особі заробітної плати.
ЄСВ нараховується виходячи із суми мінімальної заробітної плати, затвердженої законом про Державний бюджет України на відповідний рік, з дня направлення працівника дипломатичної служби за кордон до дня перетинання державного кордону України у зв`язку з остаточним поверненням в Україну.
Отже, лише з грудня 2019 року роз`яснено, яким чином проводити обрахунок ЄСВ за подружжя працівника дипломатичної служби.
Суд зазначає, що станом на момент перебування ОСОБА_1 за місцем довготермінового відрядження чоловіка, який перебував на дипломатичній службі та був відряджений для роботи з 27.03.2001 по 21.02.2005 в Посольстві України в Королівстві Іспанія, закон який передбачав би право на зарахування був відсутній, разом з тим, станом на час звернення до пенсійного органу та призначення пенсії діяла норма ст. 37 Закону України «Про дипломатичну службу» від 07.06.2018 №2449-VIII, яка передбачала, що час перебування за кордоном іншого з подружжя, який не працював під час перебування за кордоном за місцем довготермінового відрядження працівника дипломатичної служби, зараховується до страхового стажу.
Аналіз зазначених норм свідчить про те, що в даному випадку має значення час реального перебування за кордоном разом з чоловіком та період його фактичної роботи працівником дипломатичної служби.
Згідно з записами у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 21.04.1982, ОСОБА_1 перебувала за місцем відрядження чоловіка ОСОБА_2 в Посольстві України в Королівстві Іспанія з 27.03.2001 по 18.02.2005 (запис №20 на стор. 14-15).
Крім того, при вирішенні спору суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені у постановах Верховного Суду від 27.03.2018 у справі №208/6680/16-а, від 20.03.2019 у справі №688/947/17, від 30.09.2019 у справі №316/1392/16-а, які, відповідно до ч. 5 ст. 242 КАС України, мають бути враховані судом при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин, та відповідно до яких, за загальним правилом, несвоєчасна сплата підприємством страхових внесків, за умови підтвердження роботи особи на такому підприємстві, отримання заробітної плати та утримання з неї єдиного соціального внеску, не повинна порушувати законні права та інтереси позивача, зокрема, порушувати його право на належне пенсійне забезпечення, оскільки обов`язок своєчасної сплати страхових внесків до пенсійного фонду покладено на роботодавця, а тому їх несплата не може позбавляти працівників права на зарахування періоду роботи до страхового стажу, фактично позбавляючи особу права власності на пенсію в належному розмірі. Позивач не повинен відповідати за неналежне виконання підприємством-страхувальником свого обов`язку щодо належної сплати страхових внесків, а отже, наявність заборгованості підприємства по страховим внескам не може бути підставою для не зарахування до страхового стажу при перерахунку пенсії позивача періодів його роботи на такому підприємстві.
Водночас, суд повторює, що лише з грудня 2019 року роз`яснено яким чином проводити обрахунок ЄСВ за подружжя працівника дипломатичної служби.
Таким чином, суд дійшов висновку, що період перебування Позивачки з 27.03.2001 по 21.02.2005 включно, як дружини працівника дипломатичної служби, повинен бути зарахований до її загального страхового стажу.
З урахуванням викладеного, суд вважає протиправним не зарахування відповідних періодів до страхового стажу Позивача.
Отже, рішення Відповідача від 09.04.2025 року № 262140007705 не відповідає критеріям правомірності, визначеним ч. 2 ст. 2 КАС України, та належить скасуванню, а відповідні періоди роботи належать зарахуванню до страхового стажу Позивача.
Пенсія, так само як і заробітна платня, є за своєю правовою природою взаємопов`язаними та рівнозначними формами соціального забезпечення, які виплачуються пенсіонерам та працівникам. Відмова відповідачів у призначенні позивачу пенсії порушує її право мирно володіти своїм майном, гарантоване ст. 1 Першого протоколу Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Пенсії, інші види соціальних виплат та допомоги, що є основним джерелом існування, мають забезпечувати рівень життя, не нижчий від прожиткового мінімуму, встановленого законом. Відмова у призначенні пенсії істотно знижує рівень соціального забезпечення та фактично є відмовою держави від її зобов`язань, передбачених ст. 46 Конституції України, а отже є незаконною, порушує принципи справедливості та рівності громадян перед Законом та зменшує захищеність в умовах постійного зростання цін на товари та послуги.
Згідно з ч. 2 ст. 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Відповідач не довів правомірності своїх дій, що є підставою для задоволення позову.
Згідно з ч. 1 ст. 139 КАС України при задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа. Враховуючи, що позовну заяву подано в електронній формі, Позивач надав платіжну інструкцію про сплату судового збору в сумі 1211,20 грн., яка підлягає стягненню за рахунок бюджетних асигнувань відповідача.
Керуючись ст. 2, 19, 139, 241, 244, 242-246, 263 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -
УХВАЛИВ:
1. Позов ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області – задовольнити.
2. Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області від 09.04.2025 року № 262140007705 щодо відмови в призначені пенсії ОСОБА_1 за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
3. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54008, ідентифікаційний код 13844159) зарахувати ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) до страхового стажу періоди роботи згідно трудової книжки НОМЕР_1 від 21.04.1982, а саме з 06.07.1988 року по 21.03.1992 року, з 01.07.2000 року по 25.03.2001 року та з 01.01.2004 року по 21.02.2005 року.
4. Зобов`язати Головне управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54008, ідентифікаційний код 13844159) повторно розглянути заяву ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ) від 31.03.2025 року про призначення пенсії за віком відповідно до ст. 26 Закону України «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування». 
5. Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України в Миколаївській області (вул. Морехідна, 1, м. Миколаїв, Миколаївська область, 54008, ідентифікаційний код 13844159) судовий збір у сумі 1211,20 грн (одна тисяча двісті одинадцять грн 20 коп.) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , реєстраційний номер облікової картки платника податків НОМЕР_2 ).

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано.
У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга може бути подана до П`ятого апеляційного адміністративного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Датою ухвалення судового рішення в порядку письмового провадження є дата складення повного судового рішення.

Дата складення повного судового рішення 19.01.2026 р.

Суддя Н. В. Лісовська