ЗАКАРПАТСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
Р І Ш Е Н Н Я
і м е н е м У к р а ї н и

12 січня 2026 року 	м. Ужгород	№ 260/1374/25 	
Закарпатський окружний адміністративний суд у складі головуючого судді Іванчулинця Д.В., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовною заявою ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії, -

В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 (далі - позивач) звернувся до Закарпатського окружного адміністративного суду із адміністративним позовом до Військової частини НОМЕР_2 (далі - відповідач), в якому просить:
1) визнати протиправною бездіяльність військової частини НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) щодо невиплати ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) грошового забезпечення за період його лікування з 29.05.2024 року по 12.07.2024 року, передбаченого Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 №260;
2) зобов`язати військову частину НОМЕР_2 (код ЄДРПОУ НОМЕР_3 ) виплатити ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) належне грошове забезпечення за період його лікування з 29.05.2024 року по 12.07.2024 року, передбаченого Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженого наказом Міністерства оборони України від 07.06.2018 року №260.
3) стягнути з Відповідача на користь Позивача сплачений судовий збір в розмірі 2 422,40 грн.
Позовні вимоги обґрунтовані тим, що позивач з 26 травня 2022 року проходить військову службу у Збройних Силах України за призовом під час мобілізації на особливий період, оголошеної Указом Президента України від 24.02.2022 № 69/2022, та відповідно до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 24.04.2024 № 678 з 29 травня 2024 року мав вибути з Головного управління забезпечення супроводження життєвого циклу озброєння та військової техніки для подальшого проходження служби у військовій частині НОМЕР_2 , однак у зв`язку з психологічним тиском з боку командування, порушенням процедури здачі посади, відсутністю необхідних документів та різким погіршенням стану здоров`я був госпіталізований 29.05.2024 до Національного військово-медичного клінічного центру «ІНФОРМАЦІЯ_2» з діагнозом «гостра реакція на стрес» та надалі перебував на стаціонарному лікуванні у психіатричному діагностично-лікувальному відділенні № 5 КНП «Психіатрія» з 29.05.2024 по 12.07.2024, про що було повідомлено як Головне управління, так і військову частину НОМЕР_2 , при цьому після прибуття 13.07.2024 до військової частини НОМЕР_2 позивач був зарахований на посаду заступника командира ІНФОРМАЦІЯ_3 та почав отримувати грошове забезпечення, однак за період перебування на лікуванні з 29.05.2024 по 12.07.2024 грошове забезпечення йому виплачено не було, незважаючи на неодноразові звернення.
06 березня 2025 року ухвалою Закарпатського окружного адміністративного суду відкрито спрощене позовне провадження в справі та запропоновано відповідачу надати відзив на позов та докази, які в нього є в термін протягом п`ятнадцяти днів з дня отримання даної ухвали.
21 березня 2025 року представник відповідача через систему «Електронний суд» подав до суду відзив на позовну заяву, в якому повністю заперечив проти доводів позивача та просив відмовити у задоволенні позовних вимог. У відзиві зазначено, що позивач проходив військову службу з 07 жовтня 2022 року по 29 квітня 2024 року в Головному управлінні забезпечення супроводження життєвого циклу озброєння та військової техніки Міністерства оборони України та не заперечує факту отримання наказу Головнокомандувача Збройних Сил України від 24.04.2024 № 678 про вибуття для подальшого проходження служби до відповідача. відповідач наголошує, що позивач був завчасно повідомлений про кадрове рішення та мав достатньо часу для належної здачі справ і посади, а твердження про психологічний тиск і різке погіршення стану здоров`я не підтверджені жодними належними та допустимими доказами, оскільки до матеріалів позову не долучено ані рапортів, ані медичних документів, які б свідчили про погіршення стану здоров`я до моменту самостійного звернення до госпіталю.
Крім того, відповідач вказує, що позивач, всупереч вимогам статті 260 Статуту внутрішньої служби Збройних Сил України та наказу Головнокомандувача ЗСУ, відмовився від отримання припису на вибуття, самовільно залишив місце служби та без належного направлення звернувся до Національного військово-медичного клінічного центру, а згодом самовільно перебував на лікуванні у КНП «Клінічна лікарня «ПСИХІАТРІЯ» у період з 30.05.2024 по 12.07.2024. Відповідач підкреслює, що відсутні правові підстави для нарахування та виплати грошового забезпечення за цей період, про що позивачу було надано письмове роз`яснення фінансовою службою, а дії позивача свідчать про порушення вимог Статуту внутрішньої служби та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України, зокрема щодо обов`язку неухильного виконання наказів, дотримання військової дисципліни та встановленого порядку проходження служби.
Позивач, реалізуючи своє процесуальне право, 04 серпня 2025 року подав до суду відповідь на відзив, у якій спростував доводи Відповідача щодо нібито допущених ним порушень вимог Статуту внутрішньої служби та Дисциплінарного статуту Збройних Сил України. Позивач зазначає, що такі твердження не відповідають дійсності, оскільки ще під час проходження ВЛК у Головному військовому клінічному госпіталі МО України в м. Києві у нього було виявлено загострення хронічного захворювання, у зв`язку з чим його було знято з ВЛК та видано постанову гарнізонної ВЛК про необхідність лікування з подальшим повторним проходженням ВЛК. Через відсутність місць у військовому шпиталі він проходив стаціонарне лікування у цивільному закладі охорони здоров`я, а після повернення до підрозділу 28.05.2024 року доповів командуванню про потребу у реабілітаційно-фізіотерапевтичному лікуванні на підставі медичних рекомендацій. Незважаючи на це, керівництвом управління було проігноровано вимоги медичних установ та постанову ВЛК, а замість вирішення питання лікування позивача примусово зобов`язано здати посаду та вибути до іншої військової частини.
У відповіді на відзив позивач детально описує обставини психологічного тиску з боку керівництва, безпідставне притягнення його до дисциплінарної та матеріальної відповідальності, а також події 29.05.2024 року, які призвели до різкого погіршення стану здоров`я, втрати свідомості та госпіталізації з діагнозом «гостра реакція на стрес», що підтверджується медичними документами, наявними в матеріалах справи. Позивач наголошує, що твердження Відповідача про самовільне залишення військової частини та свідоме звернення до лікарні є перекручуванням фактичних обставин, а посилання на порушення дисциплінарних норм - маніпулятивними, оскільки жодних доказів притягнення його до відповідальності Відповідач суду не надав, чим порушив вимоги статті 77 КАС України. Крім того, позивач обґрунтовує правомірність своїх вимог щодо виплати грошового забезпечення положеннями Порядку №260, звертає увагу на відсутність у Відповідача будь-яких наказів про позбавлення його грошового забезпечення та доводить, що строк звернення до суду ним не пропущено, оскільки про порушення свого права він дізнався лише після отримання юридичної консультації та відповіді Міністерства оборони України у березні 2025 року.
Згідно ч.5 ст.262 КАС України, суд розглядає справу в порядку спрощеного провадження без повідомлення сторін за наявними у справі матеріалами.
Розглянувши подані сторонами документи та матеріали справи, всебічно і повно з`ясувавши всі фактичні обставини, на яких ґрунтуються позовні вимоги, об`єктивно оцінивши докази, які мають юридичне значення для розгляду справи і вирішення спору по суті, суд дійшов наступних висновків.
Судом встановлено, що ОСОБА_1 з 26 травня 2022 року проходить військову службу у Збройних Силах України, будучи призваним за призовом під час мобілізації на особливий період ІНФОРМАЦІЯ_1 відповідно до Указу Президента України від 24 лютого 2022 року №69/2022 «Про загальну мобілізацію». У період з 07 жовтня 2022 року по 29 квітня 2024 року позивач проходив службу в Головному управлінні забезпечення супроводження життєвого циклу озброєння та військової техніки Міністерства оборони України на посаді офіцера управління забезпечення розвитку озброєння та військової техніки Повітряних Сил і ППО Сухопутних військ Управління забезпечення розвитку озброєння і техніки.
Відповідно до наказу Головнокомандувача Збройних Сил України (по особовому складу) від 24 квітня 2024 року №678, 29 травня 2024 року позивач мав вибути з Головного управління для подальшого проходження служби у військову частину НОМЕР_2 . Однак у цей день, внаслідок психологічного тиску з боку командування, порушення процедури здачі посади, відсутності необхідних документів та раптового погіршення стану здоров`я, позивача було госпіталізовано до Національного військово-медичного клінічного центру «ІНФОРМАЦІЯ_2» з діагнозом «гостра реакція на стрес», після чого його направлено на стаціонарне лікування до психіатричного діагностично-лікувального відділення №5 КНП «Психіатрія», де він перебував з 29.05.2024 року по 12.07.2024 року, про що було належним чином повідомлено як Головне управління, так і військову частину НОМЕР_2 . 13 липня 2024 року позивач прибув до військової частини НОМЕР_2 , був зарахований на посаду заступника командира ІНФОРМАЦІЯ_3 та з цього дня почав отримувати грошове забезпечення, яке виплачувалося до 24.08.2024 року - дати виключення зі списків особового складу у зв`язку з переведенням до військової частини НОМЕР_5 на підставі наказу КСВ ЗСУ від 15.08.2024 року №859.
Разом із тим, за період перебування на лікуванні з 29.05.2024 року по 12.07.2024 року грошове забезпечення позивачу виплачено не було, незважаючи на неодноразові письмові та усні звернення до відповідача, Головного управління, Розрахункового відділу Департаменту соціального забезпечення Міністерства оборони України та подання скарги до Міністерства оборони України 21.01.2025 року. Представники військової частини НОМЕР_2 безпідставно відмовляли у виплаті, посилаючись на те, що позивач прибув до частини лише 13.07.2024 року, хоча відповідно до пунктів 7 та 9 Порядку №260 виплата грошового забезпечення за період між вибуттям з попереднього місця служби та прийняттям посади за новим місцем служби, у тому числі під час перебування на лікуванні, має здійснюватися саме військовою частиною НОМЕР_2 . Станом на 20 лютого 2025 року вказане грошове забезпечення позивачу так і не виплачено, що свідчить про протиправну бездіяльність відповідача.
Надаючи оцінку спірним правовідносинам, суд зазначає наступне.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Основні засади державної політики у сфері соціального захисту військовослужбовців та членів їхніх сімей визначені Законом України «Про соціальний і правовий захист військовослужбовців та членів їх сімей» від 20.12.91 р. №2011-XII (далі - Закон №2011-XII).
Відповідно до частини 1 та 2 статті 9 Закону №2011-XII, держава гарантує військовослужбовцям достатнє матеріальне, грошове та інші види забезпечення в обсязі, що відповідає умовам військової служби, стимулює закріплення кваліфікованих військових кадрів.
Центральний орган виконавчої влади, що реалізує державну політику у сфері праці та соціальної політики, інші центральні органи виконавчої влади відповідно до їх компетенції розробляють та вносять у встановленому порядку пропозиції щодо грошового забезпечення військовослужбовців.
До складу грошового забезпечення входять: посадовий оклад, оклад за військовим званням; щомісячні додаткові види грошового забезпечення (підвищення посадового окладу, надбавки, доплати, винагороди, які мають постійний характер, премія); одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Грошове забезпечення виплачується у розмірах, що встановлюються Кабінетом Міністрів України, та повинно забезпечувати достатні матеріальні умови для комплектування Збройних Сил України, інших утворених відповідно до законів України військових формувань та правоохоронних органів кваліфікованим особовим складом, враховувати характер, умови служби, стимулювати досягнення високих результатів у службовій діяльності.
Порядок виплати грошового забезпечення визначається Міністром оборони України, керівниками центральних органів виконавчої влади, що мають у своєму підпорядкуванні утворені відповідно до законів України військові формування та правоохоронні органи, керівниками розвідувальних органів України (частина 4 статті 9 вказаного вище Закону).
Механізм та умови виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України визначений Порядком виплати грошового забезпечення військовослужбовцям Збройних Сил України та деяким іншим особам, затвердженим наказом Міністерства оборони України №260 від 07.06.2018, зареєстрованим в Міністерстві юстиції України 26.06.2018 за №745/32197 (далі - Порядок №260).
Згідно із пунктом 2 вказаного Порядку №260, грошове забезпечення військовослужбовця включає: щомісячні основні види грошового забезпечення; щомісячні додаткові види грошового забезпечення; одноразові додаткові види грошового забезпечення.
Пунктом 11 розділу XXXIV Порядку №260 встановлено, що у період дії воєнного стану до наказів про виплату додаткової винагороди в розмірі 100 000 гривень також включаються військовослужбовці, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою або каліцтвом), отриманим після введення воєнного стану та пов`язаним із захистом Батьківщини, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку з отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії, - за весь час (періоди) перебування на такому лікуванні або у відпустці.
Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, затвердженого Законом України №2102-IX, у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України, на підставі пропозиції Ради національної безпеки і оборони України, відповідно до пункту 20 частини першої статті 106 Конституції України, Закону України Про правовий режим воєнного стану, введено в Україні воєнний стан із 05 години 30 хвилин 24 лютого 2022 року, який триває на даний час.
На виконання Указів Президента України від 24 лютого 2022 р. №64 Про введення воєнного стану в Україні та №69 Про загальну мобілізацію Кабінетом Міністрів України прийнято Постанову від 28 лютого 2022 р. №168 «Питання деяких виплат військовослужбовцям, особам рядового і начальницького складу, поліцейським та їх сім`ям під час дії воєнного стану» (далі - Постанова КМУ №168).
Пунктом 1 Постанови КМУ №168 установлено, що на період воєнного стану особам рядового і начальницького складу Державної служби з надзвичайних ситуацій, особам начальницького складу управління спеціальних операцій Національного антикорупційного бюро та поліцейським виплачується додаткова винагорода в розмірі до 30000 гривень пропорційно в розрахунку на місяць, а тим з них, які беруть безпосередню участь у бойових діях або забезпечують здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, розмір такої додаткової винагороди збільшується до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах. Особам рядового і начальницького складу територіальних (міжрегіональних) воєнізованих формувань Державної кримінально-виконавчої служби, що залучаються Головнокомандувачем Збройних Сил до складу оперативно-стратегічного угруповання відповідної групи військ для безпосередньої участі у бойових діях або забезпечення здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах проведення воєнних (бойових) дій у період здійснення зазначених заходів, виплачується додаткова винагорода в розмірі до 100000 гривень в розрахунку на місяць пропорційно часу участі у таких діях та заходах.
Згідно пункту 1-2 Постанови КМУ №168 виплата додаткової винагороди здійснюється на підставі наказів командирів (начальників).
Нарахування та сплата податків, зборів, внесків до відповідних бюджетів здійснюється у порядку, визначеному законодавством як для грошового забезпечення.
Відповідно до наказів про виплату додаткової винагороди у розмірі 100000 гривень до таких наказів включаються особи, зазначені у пунктах 1 та 1-1, у тому числі такі, які: у зв`язку з пораненням (контузією, травмою, каліцтвом), пов`язаним із захистом Батьківщини, а для поліцейських та осіб рядового і начальницького складу служби цивільного захисту - із участю у бойових діях або забезпеченні здійснення заходів з національної безпеки і оборони, відсічі і стримування збройної агресії, перебуваючи безпосередньо в районах їх ведення (здійснення), зокрема на тимчасово окупованій Російською Федерацією території України, на території між позиціями сил оборони та позиціями військ держави-агресора, у період здійснення зазначених заходів, перебувають на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я (у тому числі закордонних), включаючи час переміщення з одного лікарняного закладу охорони здоров`я до іншого, або перебувають у відпустці для лікування після поранення (контузії, травми або каліцтва) у зв`язку із отриманням тяжкого поранення за висновком (постановою) військово-лікарської (лікарсько-експертної, медичної) комісії;
З аналізу наведених норм Постанови №168 вбачається встановлення лише двох умов, необхідних для виплати збільшеної до 100000 грн винагороди, за час перебування на лікуванні в закладах охорони здоров`я, а саме: пов`язаність поранення (контузії, травми, каліцтва), із захистом Батьківщини, а також факт перебування на стаціонарному лікуванні внаслідок такого поранення.
При цьому, Постанова №168 не містить жодних обмежень щодо періоду та/або кількості перебувань на стаціонарному лікуванні в закладах охорони здоров`я, пов`язаних із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, за які виплачується збільшена до 100000 гривень винагорода.
Судом встановлено, що позивач перебував на стаціонарному лікуванні у період з 30.05.2024 року по 12.07.2024 року згідно Довідки КНП «Клінічна лікарня «Психіатрія»».
Доводи про те, що періоди стаціонарного лікування позивача 29.04.2024 по 12.07.2024 не пов`язані із пораненням, одержаним при захистом Батьківщини, оскільки в наведених медичних документах, а саме Довідки НВМКЦ «ГВКГ» №840/4 від 29.05.2024 року показань до невідкладної госпіталізації до клініки психіатричної немає, за основним діагнозом: F48.8: Астено-депресивний стан внаслідок гострої реакції на стрес, суд вважає необґрунтованими.
Разом з тим, враховуючи встановлені обставини справи, суд погоджується з доводами відповідача про те, що позивач не набув права на виплату винагороди у розмірі 100000 гривень під час лікування в період з 29.05.2024 по 12.07.2024, тому позовні вимоги ОСОБА_1 є необґрунтованими та безпідставними, з огляду на що у задоволенні адміністративного позову слід відмовити повністю.
Суд також враховує позицію ЄСПЛ (в аспекті оцінки аргументів апелянта), сформовану у справі Серявін та інші проти України (№4909/04): згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються; хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент; міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі Руїс Торіха проти Іспанії (Ruiz Torijav. Spain) №303-A, пункт 29).
Як зазначено в п. 58 рішення Європейського суду з прав людини по справі Серявін та інші проти України, суд повторює, що згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішенні судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча п. 1 ст. 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожний аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення.
Пунктом 41 Висновку №11 (2008) Консультативної ради європейських суддів зазначено, що обов`язок суддів наводити підстави для своїх рішень не означає необхідності відповідати на кожен аргумент захисту на підтримку кожної підстави захисту. Обсяг цього обов`язку може змінюватися залежно від характеру рішення. Згідно з практикою Європейського суду з прав людини очікуваний обсяг обґрунтування залежить від різних доводів, що їх може наводити кожна зі сторін, а також від різних правових положень, звичаїв та доктринальних принципів, а крім того, ще й від різних практик підготовки та представлення рішень у різних країнах. З тим, щоб дотриматися принципу справедливого суду, обґрунтування рішення повинно засвідчити, що суддя справді дослідив усі основні питання, винесені на його розгляд.
Згідно з частиною першою статті 77 Кодексу адміністративного судочинства України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.
В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.
Суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні (ст. 90 КАС України).
Таким чином, виходячи з меж заявлених позовних вимог, аналізу положень законодавства України та доказів, наявних в матеріалах справи, суд дійшов висновку, що позовні вимоги є необґрунтованими та такими, що не підлягають задоволенню.
Відповідно до положень ст. 139 КАС України, за наслідками розгляду даної справи, розподіл судових витрат не здійснюється.
Керуючись ст. ст. ст. 139, 241-246, 250, 262 Кодексу адміністративного судочинства України, суд, -

В И Р І Ш И В:

1. У задоволенні адміністративного позову ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_1 ) до Військової частини НОМЕР_2 про визнання протиправною бездіяльності та зобов`язання вчинити певні дії - відмовити.

Рішення суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги всіма учасниками справи, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови судом апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду. Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом тридцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи в порядку письмового провадження, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення. Апеляційна скарга подається безпосередньо до суду апеляційної інстанції.

Суддя	Д.В. Іванчулинець