ХАРКІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
__________________________________________________________________

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року 
м. Харків
справа № 645/1081/25
провадження № 22-ц/818/688/26
Харківській апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: 
головуючого судді – Тичкової О.Ю.,
суддів – Маміної О.В., Пилипчук Н.П.,
за участю секретаря судового засідання Волобуєва О.О.
сторони справи:
позивач – ОСОБА_1 
відповідач – Харківська міська рада
розглянувши у відкритому судовому засіданні в залі суду в місті Харків апеляційну скаргу ОСОБА_1 на рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року у складі судді Ульяніч І.В.,-
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом про встановлення факту, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , та ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , є однією тією ж особою та матір`ю позивача та просив визнати за ним право користування житловим приміщенням квартирою АДРЕСА_1 ( надалі Квартира), оскільки вселився та проживав в зазначеній квартирі як член сім`ї наймача..
В обґрунтування позову зазначено, що після ухвалення рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів від 20.06.1989 № 208/32, основним квартиронаймачем Квартири став ОСОБА_4 . 30.09.1989 року ОСОБА_4 одружується із ОСОБА_5 , що підтверджується свідоцтвом про одруження. Після одруження вони почали разом проживати у Квартирі та були зареєстровані у даній квартирі. ОСОБА_5 є матір`ю , а ОСОБА_4 – вітчимом позивача. ІНФОРМАЦІЯ_2 ОСОБА_4 помер. Останні 10 років, перед його смертю, тобто починаючи з 2012 року, позивач за згодою вітчима та матері вселився та постійно прожив у Квартирі, вони разом вели спільне господарство, у них був єдиний бюджет, разом купували продукти харчування, ліки, одяг, за спільні кошти усували у квартирі дрібні несправності (ремонтні роботи), по мірі отриманих доходів поліпшували житло, утримували його у належному стані. Позивач навіть був приписаний у даній квартирі ІНФОРМАЦІЯ_3 . Тому у позивача наявні усі підстави для визнання його таким, що набув право користування жилим приміщенням - Квартирою. Крім того, під час підготовки даного позову, представником позивача було виявлено неоднакове написання прізвища матері позивача на українській мові у різних документах. Так, у свідоцтві про одруження, прізвища матері зазначено, як « ОСОБА_6 », а у свідоцтві про її смерть - « ОСОБА_7 ». У свідоцтві про народження матері позивача у російській транскрипції зазначено, що « ОСОБА_8 » народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у селищі Пересічне Дергачівського району Харківської області. У свідоцтві про одруження у російській транскрипції передбачено, що громадянка « ОСОБА_8 » 1957 р.н., яка народилась у с. Пересічне Дергачівського району Харківської області одружилась ІНФОРМАЦІЯ_5 із громадянином « ОСОБА_9 » та після одруження обрала прізвище чоловіка - « ОСОБА_10 ». У свідоцтві про розірвання шлюбу у російській транскрипції зазначено, що « ОСОБА_9 » розірвав шлюб 19 вересня 1988 року із « ОСОБА_11 » та після розірвання шлюбу матері позивача присвоєно прізвище « ОСОБА_10 ». У свідоцтві про одруження зазначено, що 30.09.1989 року ОСОБА_4 уклав шлюб із ОСОБА_2 , яка народилася ІНФОРМАЦІЯ_4 у селищі Пересічне Дергачівського району Харківської області. У свідоцтві про смерть її прізвище вже написано по іншому: ОСОБА_3 , яка народилась ІНФОРМАЦІЯ_4 в селищі Пересічне Дергачівського району Харківської області, померла ІНФОРМАЦІЯ_6 . У свою чергу, у паспорті громадянина України, який виданий на ім`я позивача в українській транскрипції прізвище позивача записане, як « ОСОБА_7 », що збігається із написанням прізвища його матері зазначене у свідоцтві про її смерть, а у транскрипції російської мови як « ОСОБА_10 », що повністю збігається із написанням прізвища його матері у документах, що видані на її Ім`я та складені російською мовою. Так само у свідоцтві про народження позивача, що складене російською мовою його прізвище записане як «« ОСОБА_10 ». За таких обставин можна стверджувати, що ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_7 і ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , є однією тією ж особою та матір`ю ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 ..
Рішенням Немишлянського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року позовні вимоги задоволено частково.
Встановлено факт, що ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка народилась у селищі Пересічне Дергачівського району Харківської області, яка померла ІНФОРМАЦІЯ_6 , є матір`ю позивача ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_8 .
В іншій частині позовних вимог – відмолено.
Рішення мотивовано тим, що позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується наданими позивачем доказами, та в цій частині позов підлягає задоволенню. Разом з тим, позивач не надав доказів на підтвердження того, що він вселився та проживав у спірній квартирі як член сім`ї наймача, вів з ним спільне господарство, мав спільний бюджет та набув право користування спірним житловим приміщенням. Надані позивачем докази свідчать лише про тимчасове перебування позивача у спірній квартирі. 
Не погодившись з рішенням суду ОСОБА_1 подав апеляційну скаргу в якій посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права просила рішення скасувати в частині відмовлених позовних вимог та ухвалити нове в цій частині, яким задовольнити позовні вимоги. 
Апеляційна скарга обґрунтована тим, що суд неповно встановив обставини у справі та ухвалив рішення що не відповідає дійсним обставинам у справі та вимогам закону. Допитана в судовому засіданні свідок ОСОБА_13 повністю підтвердила надані позивачем в порядку встановленому для допиту свідків пояснення про те, що він вселився до спірної квартири у 2012 році за пропозицією його вітчима та матері та після їх смерті проживає в зазначеній квартирі, протягом усього періоду спільного проживання їх родина мала спільне домашнє господарство, вони разом придбавали продукти харчування, робили ремонт, сплачували комунальні послуги, придбали холодильник та телевізор. Суд безпідставно не прийняв уваги показання свідка ОСОБА_14 , яка у судовому засіданні пояснила, що вона є двірником, прибирає територію Стадіонний проїзд, 8/2., його вона бачила 2 рази, в травні 2025 року, як він саджав та поливав квіти біля будинку, також бачила, що він йшов до будинку із магазину із пакетами, а на уточнене запитання його представника, що мова йде не лише про 2025 рік і чи бачила вона позивача раніше, вона пояснила, що до 2025 року бачила його неодноразово. Також суд не прийняв до уваги, надані письмові докази: акт перевірки та прочищення домових і вентиляційних каналів комунально-побутових об`єктів, житлових та громадських будинків від 22.08.2018 у спірній квартирі, замовником яких був саме він, товарний чек про придбання їм будівельник матеріалів із зазначенням місця проживання (місця доставки) - квартири АДРЕСА_1 . Надані позивачем медичні документи також підтверджують факт проживання спільно із вітчимом і матір`ю у спірній квартирі та узгоджуються із показаннями свідків. Поза увагою суду також залишився факт реєстрації його місця проживання у минулому у Квартирі та відсутність у нього іншого постійного місця проживання. За таких обставин, висновки суду першої інстанції про не надання доказів на підтвердження вселення до зазначеного приміщення у передбачений чинним законодавством спосіб невідповідність обставинам справи та є безпідставними. Зроблені судом висновки не відповідають фактичним обставинам у справі та вимогам закону. Судом також не враховані висновки Верховного Суду, а саме: що право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17). Факт відсутності реєстрації місця проживання позивача за адресою не може бути підставою для відмови у задоволенні позовних вимог, адже проживання за вказаною адресою підтверджується належними доказами. При цьому в матеріалах справи відсутні докази наявності у особи іншого житла {постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 05 лютого 2025 року у справі № 953/3382/23). Відсутність письмової згоди членів сім`ї наймача на вселення сама по собі не свідчить про те, що особи, які вселилися, не набули права користування жилим приміщенням, якщо за обставинами справи безспірно встановлено, що вони висловлювали таку згоду (постанова Верховного Суду у складі Касаційного цивільного суду від 06 жовтня 2021 року у справі № № 646/660/19).
Згідно статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги. Суд апеляційної інстанції не обмежений доводами та вимогами апеляційної скарги, лише якщо під час розгляду справи буде встановлено порушення норм процесуального права, які є обов`язковою підставою для скасування рішення, або неправильне застосування норм матеріального права. Докази, які не були подані до суду першої інстанції, приймаються судом лише у виняткових випадках, якщо учасник справи надав докази неможливості їх подання до суду першої інстанції з причин, що об`єктивно не залежали від нього.
Заслухавши суддю-доповідача, посянення позивача та його представника, представника ХМР, дослідивши матеріали справи, обговоривши доводи апеляційної скарги в межах вимог, заявлених в суді першої інстанції, колегія суддів уважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню, виходячи з наступного.
Рішення суду переглядається лише в оскаржуваній частині.
Як встановлено судом та підтверджується матеріалами справи, що відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_1 , видане 22.09.1979 року, (російською мовою) ОСОБА_9 , 1957 року народження, місце народження м. Харків, та ОСОБА_8 , 1957 року народження, місце народження Пересечное, Дергачівський р-н, Харківська область, 22.09.1979 року уклали шлюб, після реєстрації шлюбу дружині присвоєно прізвище « ОСОБА_10 » /а.с.22/. 
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_2 від 23.09.1980 року, видане на ім`я (російською мовою) - ОСОБА_15 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , в графі батько зазначений – ОСОБА_9 , національність украинец, в графі мати зазначена - ОСОБА_11 , національність - українка. /а.с.15/
Відповідно до Свідоцтва про розірвання шлюбу серії НОМЕР_3 від 16.09.1988 р., шлюб між (російською мовою) ОСОБА_9 та ОСОБА_11 , було розірвано 16.09.1988 року /а.с.23/
Відповідно до паспорту громадянина України на ім`я позивача, прізвище позивача зазначено як « ОСОБА_7 » українською мовою та « ОСОБА_10 » російською мовою /а.с.18/
Згідно свідоцтва про смерть серії НОМЕР_4 , матері позивача зазначено, українською мовою - ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 .
позивач ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_9 , є сином ОСОБА_12 , ІНФОРМАЦІЯ_7 , яка померла ІНФОРМАЦІЯ_10 , що підтверджується наданими позивачем доказами, та в цій частині позов підлягає задоволенню.
Відповідно до Ордеру за № 3323 серії СН від 23.04.1965 року, у квітні 1965 року ОСОБА_16 отримала у виконавчому комітеті Московської районної Ради депутатів трудящих ордер на вселення в однокімнатну квартиру, площею 19,2 кв.м., сім`ї у складі двох осіб: ОСОБА_16 (основний наймач) та ОСОБА_17 (син) у квартиру АДРЕСА_2 ). /а.с.8-9/
Відповідно до свідоцтва про народження серії НОМЕР_5 , ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , його мати зазначена ОСОБА_16 . /а.с.11/
ІНФОРМАЦІЯ_12 ОСОБА_16 померла, що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_6 . /а.с.10/
08.07.1986 року ОСОБА_17 звернувся з заявою до виконкому Фрунзенської райради народних депутатів м. Харкова, та просив, у зв`язку зі смертю його матері - ОСОБА_18 , відкрити особовий (лицьовий) рахунок на квартиру АДРЕСА_1 , на його ім`я у складі однієї особи. /а.с.12/
На підставі заяви ОСОБА_17 рішенням виконавчого комітету Фрунзенської районної ради народних депутатів від 20.06.1989 № 208/32 «Про відкриття особового рахунку на ім`я гр. ОСОБА_17 », у зв`язку зі смертю основного квартиронаймача ОСОБА_16 , вирішено відкрити особовий рахунок на квартиру на ім`я ОСОБА_17 (сина) у складі однієї особи. Основний - ОСОБА_17 . Особовий рахунок на ім`я гр. ОСОБА_18 – закрито /а.с.13/.
Відповідно до свідоцтва про одруження серії НОМЕР_7 , ОСОБА_4 30.09.1989 року уклав шлюб з ОСОБА_2 , про що зроблено відповідний актовий запис №705, після реєстрації шлюбу прізвище дружині залишено « ОСОБА_6 ». /а.с.14/.
ІНФОРМАЦІЯ_2 помер ОСОБА_4 , ІНФОРМАЦІЯ_11 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_8 /а.с.31/.
ІНФОРМАЦІЯ_10 померла ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , що підтверджується свідоцтвом про смерть серії НОМЕР_4 /а.с.24/.
Відповідно до відмітки у паспорті громадянина України позивача ОСОБА_1 , останній був зареєстрований у спірній квартирі за адресою: АДРЕСА_3 у період з 06.05.1998 по 07.05.1998 року (один день) /а.с.19/.
Даними Інформації з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру Іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкту нерухомого майна, за адресою: АДРЕСА_3 підтверджується, що відомості щодо реєстрації прав власності на зазначену квартиру відсутні. /а.с.16/
Згідно Довідки про зареєстрованих у житловому приміщенні осіб, станом на 14.02.2025 року за адресою: АДРЕСА_3 , зареєстровані ОСОБА_17 , ІНФОРМАЦІЯ_13 та ОСОБА_2 , ІНФОРМАЦІЯ_1 . /а.с.17/
На підтвердження факту проживання за адресою АДРЕСА_3 , позивачем надано: повідомлення КНП ХМР «Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф», відповідно до якої 26.04.2022 о 14:47 до ОСОБА_1 , 1980 року народження, за адресою Квартири виїжджала бригада екстреної медичної допомоги. Також, відповідно до Виписки із медичної картки хворого №4017 на ім`я ОСОБА_1 , вбачається, що адреса місця проживання хворого зазначена, як АДРЕСА_3 . 
Відповідно до Акту перевірки та прочищення домових і вентиляційних каналів комунально-побутових об`єктів, житлових та громадських будинків, від 22.08.2018 р., за адресою: АДРЕСА_3 , розташовані газові прилади, власником об`єкта зазначено ОСОБА_1 .. Товарний чек від 17.04.2021 року про придбання будівельних матеріалів ОСОБА_1 /а.с. 25-28/
Допитана в суді першої інстанції свідок ОСОБА_14 у судовому засіданні пояснила, що вона є двірником, прибирає територію Стадіонний проїзд, 8/2. Позивача вона бачила 2 рази, в травні 2025 року ОСОБА_1 саджав та поливав квіти біля будинку, також бачила, що він йшов до будинку із магазину із пакетами. Де та із ким проживає позивач, свідок не знає.
Згідно наданих суду першої інстанції пояснень свідка ОСОБА_13 , яка є сусідкою позивача, в Квартирі раніше жив ОСОБА_19 – вітчим позивача, його дружина – мати позивача. Позивача вона бачить в під`їзді біля квартири АДРЕСА_4 , приблизно 10-15 років, бачить, що він входить до квартири та виходить із неї, раніше бачила його із мамою, чи жив він в квартирі чи ні стверджувати не може. Свідку не відомо про бюджет родини, про будь-які спільні придбання та витрати. Свідку не відомо хто займався похованням ОСОБА_19 та ОСОБА_3 .. В 2022 році вона бачила позивача 2-3 рази на тиждень, бачить його із жінкою після смерті ОСОБА_19 та ОСОБА_3 .. В спірній квартирі свідок не була.
Від допиту свідка ОСОБА_20 позивач та його представник відмовились.
В судовому засіданні був допитаний в якості свідка позивач ОСОБА_1 , який повідомив суду, що в Квартирі він проживає з 2012 року, до цього часу проживав з дідусем та бабусею в Харківській області. Він знайшов роботу в м. Харкові, мати запропонувала жити в спірній квартирі, відчим був не проти. Письмового дозволу на вселення ніхто не давав. Бюджет із відчимом та матір`ю був спільним, разом придбали продукти харчування, робили ремонт, сплачували комунальні послуги, придбали холодильник та телевізор. В спірній квартирі він був зареєстрований один день, у зв`язку із чим знявся із реєстрації не пам`ятає. Він зареєстрований в с. Пересічне Харківського району Харківської області в будинку бабусі та дідуся, який на даний час не придатний до проживання. Іншого житла не має, на квартирному обліку не перебуває. 
У статті 9 ЖК України встановлено, що ніхто не може бути виселений із займаного жилого приміщення або обмежений у праві користування жилим приміщенням інакше як з підстав і в порядку, передбачених законом.
Відповідно до частин першої та другої статті 61, статей 64 та 65 ЖК України користування жилим приміщенням у будинках державного і громадського житлового фонду здійснюється за правилами, визначеними для договору найму жилого приміщення. Договір найму жилого приміщення в будинках державного і громадського житлового фонду укладається в письмовій формі на підставі ордера на жиле приміщення між наймодавцем житлово-експлуатаційною організацією (а в разі її відсутності відповідним підприємством, установою, організацією) і наймачем громадянином, на ім`я якого видано ордер.
Відповідно до частини четвертої статті 156 ЖК України до членів сім`ї власника відносяться особи, зазначені в частині другій статті 64 цього Кодексу, а саме подружжя, їх діти і батьки. Членами сім`ї власника може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з ним і ведуть з ним спільне господарство.
Члени сім`ї наймача, які проживають разом з ним, користуються нарівні з наймачем усіма правами і несуть усі обов`язки, що випливають з договору найму жилого приміщення. Повнолітні члени сім`ї несуть солідарну з наймачем майнову відповідальність за зобов`язаннями, що випливають із зазначеного договору. До членів сім`ї наймача належать дружина наймача, їх діти і батьки. Членами сім`ї наймача може бути визнано й інших осіб, якщо вони постійно проживають разом з наймачем і ведуть з ним спільне господарство. Якщо особи, зазначені в частині другій цієї статті, перестали бути членами сім`ї наймача, але продовжують проживати в займаному жилому приміщенні, вони мають такі ж права і обов`язки, як наймач та члени його сім`ї (стаття 64 ЖК).
У статті 65 ЖК України зазначено, що наймач вправі в установленому порядку за письмовою згодою всіх членів сім`ї, які проживають разом з ним, вселити в займане ним жиле приміщення свою дружину, дітей, батьків, а також інших осіб. Особи, що вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням.
Повнолітній член сім`ї наймача вправі за згодою наймача та інших членів сім`ї, які проживають разом з ним, вимагати визнання його наймачем за раніше укладеним договором найму жилого приміщення замість попереднього наймача. Таке ж право у разі смерті наймача або втрати ним права на жиле приміщення належить будь-якому членові сім`ї наймача. У разі відмови наймодавця у визнанні члена сім`ї наймачем за договором найму спір може бути вирішено в судовому порядку (частина перша та друга статті 106 ЖК України).
У постанові Верховного Суду України від 11 липня 2012 року у справі № 6-60цс12 зроблено висновок, що «у осіб, які вселилися до наймача, виникають усі права й обов`язки за договором найму жилого приміщення, якщо особи постійно проживали разом із наймачем і вели з ним спільне господарство та були визнані членами сім`ї наймача (частини перша та друга статті 64 ЖК УРСР). Крім того, особи, які вселилися до наймача, набувають рівного з іншими членами сім`ї права користування жилим приміщенням, якщо особи вселилися в жиле приміщення як члени сім`ї наймача та якщо при вселенні між цими особами, наймачем та членами його сім`ї, які проживають з ним, не було іншої угоди про порядок користування жилим приміщенням (стаття 65 ЖК УРСР).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання».
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
Право користування жилим приміщенням нарівні з наймачем виникає у тих осіб, які вселилися в якості членів сім`ї наймача в установленому законом порядку (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 20 вересня 2021 року у справі № 200/17337/17 (провадження № 61-865сво21)).
Аналіз змісту статті 65 ЖК України у системному зв`язку з іншими нормами права дає підстави для висновку, що за особою не може бути визнано право користування житловим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання (право користування) в іншому житловому приміщенні (див. постанови Верховного Суду від 01 вересня 2021 року в справі № 641/7103/19 (провадження № 61-6885св20), від 06 жовтня 2021 року у справі № 646/660/19 (провадження № 61-17363св20, від 18 травня 2022 року у справі № 463/2277/20-ц (провадження № 61-2027св22)).
Під час вирішення спору про право користування жилим приміщенням осіб, які вселилися до наймача, суд повинен з`ясувати, крім обставин щодо реєстрації цих осіб у спірному приміщенні, дотримання встановленого порядку при їх вселенні та наявності згоди на це всіх членів сім`ї наймача та обумовлення угодою між указаними особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням, й інші обставини справи, що мають значення для справи, а саме: чи було це приміщення постійним місцем проживання цих осіб, чи вели вони з наймачем спільне господарство, тривалість часу їх проживання. Оскільки відповідно до вимог закону вселення та проживання в квартирі може бути здійснено лише у встановленому порядку, членом сім`ї наймача, в розумінні частини другої статті 64 ЖК України, може бути визнано лише осіб, які вселилися у встановленому порядку та на відповідній правовій підставі постійно проживають в квартирі разом з наймачем (див. постанови Верховного Суду від 28 червня 2022 року у справі № 754/14628/17 (провадження № 61-10210св21), від 28 серпня 2023 року у справі № 199/736/22 (провадження № 61-5671св23)).
Для визнання наймачем на підставі статті 106 ЖК України іншого члена сім`ї необхідно щоб попередній член сім`ї мав правовий статус «наймача» (див. постанову Верховного Суду від 16 травня 2018 року в справі № 682/933/16-ц (провадження № 61-3248св18)).
Відсутність вмотивованої відмови виконавчого органу місцевого самоврядування, в контексті положень статті 106 ЖК України, не позбавляє права особи звернутися за захистом свого порушеного, невизнаного чи оспорюваного права до суду, та не є підставою для залишення позову без задоволення (див. постанову Верховного Суду від 30 січня 2018 року в справі № 686/15695/15-ц (провадження № 61-344св18)).
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. Учасник справи розпоряджається своїми правами щодо предмета спору на власний розсуд. Таке право мають також особи, в інтересах яких заявлено вимоги, за винятком тих осіб, які не мають процесуальної дієздатності (частини перша, третя статті 13 ЦПК України).
Кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом (частина перша статті 81 ЦПК України).
Судом встановлено, що позивач з 13 травня 1998 року року зареєстрований за адресою: АДРЕСА_5 , тобто його місце проживання зареєстроване в іншому житловому приміщенні, відмінному від Квартири.
Відповідно до правового висновку викладеного Верховним Судом у постанові від 01 вересня 2023 року у справі № 712/11721/21 за особою не може бути визнано право користування жилим приміщенням, якщо вона зберігає постійне місце проживання в іншому житловому приміщенні.
В супереч вимог ст. 12, 81 ЦПК України позивач не надав суду доказів на підтвердження кому належить будинок право користування яким зберігає позивач, та що зазначений будинок зруйнований, внаслідок чого не підлягає експлуатації. 
Надані позивачем виписка із медичної карти стаціонарного хворого № 4017, повідомлення КНП Харківської обласної ради "Центр екстреної медичної допомоги та медицини катастроф" від 13.02.2025 року про те, що позивача забрали до лікарні з адресу квартири: АДРЕСА_3 , а також Акт без номеру повторної перевірки та прочищення димових і вентиляційних каналів комунального-побутових об`єктів, житлових та громадських будинків від 22.08.2018 року, не свідчить про постійне та тривале проживання позивача, як члена сім`ї наймача за адресою спірної квартири, вселення в неї в установленому законом порядку, наявність спільного бюджету та ведення спільного господарства із наймачем квартири, а може свідчити, про тимчасове перебуваня в спірній квартирі, в якій мешкала, в тому числі його мати. 
Допитані в судовому засіданні свідки показали суду, що бачили позивача або біля будинку або в будинку, в Квартирі вони не були та їм достеменно не відомо, яким чином позивач вселився в Квартиру та чи проживав в ній постійно та користувався правами члена родини наймача, чи виконував він обов`язки передбачені договором найму. 
Крім цього, Верховний Суд у своїх постановах неодноразово наголошував на тому, що показаннями свідків за відсутності інших належних доказів не може бути встановлений факт постійного проживання однією сім`єю з особою (правові висновки у постановах Верховного Суду від 12 грудня 2019 року у справі № 466/3769/16, від 12 жовтня 2022 року у справі № 221/4624/20, від 23 жовтня 2025 року у справі № 754/15535/23 тощо).
Таким чином надані позивачем письмові докази та показання свідків не доводять того, що Квартира була постійним місцем проживання позивача та дотримання встановленого законом порядку при його вселенні, зокрема: чи вели вони з наймачем спільне господарство, спільно утримувалось житло, тривалість часу їх проживання, чи не обумовлювався угодою між цими особами, наймачем і членами сім`ї, що проживають з ним, певний порядок користування жилим приміщенням.
З огляду на викладене судова колегія відхиляє доводи апеляційної скарги про неповне дослідження та встановлення судом обставини даної справи та вважає, що суд правильно встановив характер спірних правовідносин, обставини у справі, дав належну оцінку наданим позивачем доказам та дійшов обґрунтованого висновку про відмову у задоволені позову за його недоведеністю. Доводи апелянта фактично зводяться до переоцінки доказів і незгоди з висновками суду по їх оцінці, та особистого тлумачення апелянтом норм матеріального та процесуального права.
Європейський суд з прав людини вказав, що пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод зобов`язує суди давати обґрунтування своїх рішень, але це не може сприйматись як вимога надавати детальну відповідь на кожен аргумент. Межі цього обов`язку можуть бути різними в залежності від характеру рішення. Крім того, необхідно брати до уваги, між іншим, різноманітність аргументів, які сторона може представити в суд, та відмінності, які існують у державах-учасницях, з огляду на положення законодавства, традиції, юридичні висновки, викладення та формулювання рішень. Таким чином, питання, чи виконав суд свій обов`язок щодо подання обґрунтування, що випливає зі статті 6 Конвенції, може бути визначено тільки у світлі конкретних обставин справи (Проніна проти України, № 63566/00, § 23, ЄСПЛ, від 18 липня 2006 року).
Право на обґрунтоване рішення дозволяє вищим судам просто підтверджувати мотиви, надані нижчими судами, не повторюючи їх (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гірвісаарі проти Фінляндії», п. 32.) Пункт 1 ст. 6 Конвенції не вимагає більш детальної аргументації від апеляційного суду, якщо він лише застосовує положення для відхилення апеляції відповідно до норм закону, як такої, що не має шансів на успіх, без подальших пояснень (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Бюрг та інші проти Франції» (Burg and others v. France), (рішення Європейського суду з прав людини у справі «Гору проти Греції» №2) [ВП], § 41» (Gorou v. Greece no.2). 
Відповідно до статті 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Тому апеляційна скарга підлягає залишенню без задоволення, а рішення суду – залишенню без змін. 
Оскільки апеляційну скаргу залишено без задоволення, питання щодо перерозподілу судових витрат відповідно до статті 141 ЦПК України та Закону України «Про судовий збір» не вирішувалося.
Керуючись ст.367, п.1 ч.1 ст.374, ст.375, ст.382, ст.384 ЦПК України, апеляційній суд
ПОСТАНОВИВ :
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 – залишити без задоволення.
Рішення Немишлянського районного суду м. Харкова від 29 липня 2025 року – залишити без змін.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена у касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Головуючий        О. Ю. Тичкова

Судді         О.В. Маміна 

Н.П. Пилипчук