ЧЕРНІГІВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД

П О С Т А Н О В А
іменем України

08 грудня 2025 року 	м. Чернігів	

Унікальний номер справи № 750/6927/25
Головуючий у першій інстанції – Маринченко О. А.
Апеляційне провадження № 22-ц/4823/1676/25

Чернігівський апеляційний суд у складі суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючої-судді: Шитченко Н.В.,
суддів: Висоцької Н.В., Мамонової О.Є.,      
позивач: Товариство з обмеженою відповідальністю «Кошельок»,
відповідач: ОСОБА_1 ,
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» на рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2025 року у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» до ОСОБА_1   про стягнення заборгованості за договором.

                                      У С Т А Н О В И В:

У травні 2025 року ТОВ «Кошельок» звернулося з позовом до ОСОБА_1 , в якому просило стягнути з відповідачки заборгованість за кредитним договором № 2826223188-621169 від 19 лютого 2022 року у розмірі 23 625,60 грн.
Позовні вимоги мотивовані тим, що 19 лютого 2022 року між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 укладено договір про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, який підписано електронним підписом позичальника за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства. Відповідно до умов договору відповідачці надано кредит у сумі 6 900 грн на умовах строковості, зворотності, платності зі сплатою процентів за користування ним відповідно до умов договору. ОСОБА_1 порушила зобов`язання з повернення кредитних коштів, внаслідок чого станом на дату звернення з позовом до суду утворилась заборгованість у сумі 23 625,60 грн, з яких: 6 900 грн – заборгованість за кредитом та 16 725,60 грн – заборгованість за нарахованими відсотками.
Рішенням Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2025 року позов ТОВ «Кошельок» до ОСОБА_1 про стягнення заборгованості за договором задоволено частково. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача заборгованість за договором № 2826223188-621169 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту від 19 лютого 2022 року в сумі 9 963,60 грн. У задоволенні решти вимог – відмовлено. Стягнуто з ОСОБА_1 на користь позивача 1 021,53 грн у відшкодування витрат по сплаті судового збору та 3 000 грн витрат на правничу допомогу.
В апеляційній скарзі ТОВ «Кошельок», посилаючись на невідповідність висновків суду обставинам справи, порушення судом норм процесуального права та неправильне застосування норм матеріального права, не погоджуючись з висновком  про зменшення суми заборгованості за відсотками та розміру витрат на правничу допомогу, просить рішення суду в наведеній частині скасувати та ухвалити нове, яким повністю задовольнити позовні вимоги про стягнення заборгованості за відсотками та вимоги щодо відшкодування витрат на правову допомогу. 
Доводи апеляційної скарги зводяться до помилковості висновку суду першої інстанції про неправомірне нарахування відсотків за користування кредитом після закінчення лояльного періоду через відсутність доказів подовження строку користування кредитом. 
Позивач зазначає, що відповідно до п. 3.6 договору факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду користування кредитом є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком подовження строку користування кредитом. Зважаючи на приписи п. 3.6, 3.7, 3.8 договору, сторони погодили продовження строку користування кредитом до 114 днів з моменту укладення договору (24 дні + 90 днів), по завершенню якого у позичальника виникає обов`язок повернути суму кредиту та нарахованих відповідно до умов договору відсотків за користування ним. До спливу лояльного періоду терміном 24 дні відповідачка не виконала зобов`язання за договором, не повернула кредит та не сплатила відсотків за користування ним, тобто продовжила користуватися коштами після закінчення лояльного періоду, що за умовами договору є відкладальною обставиною. Відповідно нарахування відсотків за користування кредитом у цей період, розмір яких обумовлений п. 3.8 договору, є законним.
Указує, що відповідно до ч. 1 ст. 637 ЦК України тлумачення умов договору здійснюється відповідно до ст. 213 ЦК України. У частинах 3 та 4 даної норми визначаються загальні способи, що застосовуються при тлумаченні. Верховний Суд у постанові від 10 березня 2021 року у справі № 607/11746/17 указав, що з урахуванням принципів цивільного права, зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щодо дійсності, чинності та виконуваності договору (правочину) повинні тлумачитися судом на користь його дійсності, чинності та виконуваності. Правомірність будь-якого правочину презюмується: правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (ст. 204 ЦК України); а в силу ст. 629 ЦК України договір є обов`язковим для виконання сторонами. Отже, відповідна умова укладеного договору, зазначена в п. 3.6 цього правочину і названа його сторонами «відкладальною», незалежно від такої назви, була на час вирішення спору обов`язковою для сторін і правомірною в розумінні ст. 204 ЦК України, оскільки у справі відсутні відомості про припинення дії указаного пункту договору або визнання його недійсним у встановленому законом порядку.
Звертає увагу суду на те, що, задовольняючи позов в частині вимог про стягнення суми кредиту та нарахованих процентів за користування кредитом лише за лояльний період, суд здійснив спробу визначити правову природу процентів, нарахованих за користування після спливу лояльного періоду, посилаючись на умови договору, ст. 625 ЦК України та відповідну судову практику Верховного Суду, але при цьому проігнорував та не надав оцінки доводам позивача щодо подовження періоду користування кредитом внаслідок настання відкладальної обставини, що є порушенням вимог процесуального закону щодо рівності всіх учасників судового процесу перед законом і судом. Пославшись на п. 2.2 договору, суд не звернув уваги на те, що цим пунктом обумовлено можливість подовження строку саме лояльного періоду, який є пільговим, оскільки розмір процентів у цей період менше базового. Тобто якщо б відповідачка сплатила всі проценти протягом лояльного періоду, цей період був би подовжений, і саме про це домовились сторони у договорі. Проте у цій справі ОСОБА_1 до спливу лояльного періоду відсотків не сплатила і кредитні кошти не повернула, тобто продовжила ними користуватися, у зв`язку з чим строк користування кредитом подовжено як наслідок настання цієї відкладальної обставини, але позивач застосував не пільгову процентну ставку, яка діяла у лояльний період, а базову – 2,2 % в день від суми кредиту за кожен день користування ним.
Скаржник вважає хибним висновок суду щодо розподілу судових витрат, зокрема щодо зменшення суми понесених витрат на професійну правничу допомогу із заявлених 10 000 грн до 3 000 грн. Зазначає, що як ТОВ «Кошельок», так і адвокатське бюро розташовані та здійснюють діяльність в Київському регіоні України, в якому середня вартість адвокатського гонорару перевищує 4 000 грн, що еквівалентно 100 доларам США, за годину витраченого адвокатом часу. Водночас, ураховуючи розмір позовних вимог та складність справи, для уникнення додаткового фінансового навантаження на відповідачку, позивачем та адвокатським бюро погоджено меншу вартість однієї години послуг адвоката при наданні правничої допомоги. Крім того, оскільки формою гонорару адвоката є фіксований розмір оплати, який узгоджено сторонами у додатку до договору про надання правової допомоги, надання детального опису адвокатських послуг та їх вартість не є обов`язковим.
ТОВ «Кошельок» просило апеляційний суд відшкодувати понесені витрати на правову допомогу в сумі 4 000 грн за складання та подання апеляційної скарги на рішення суду.
Відповідачкою відзив на апеляційну скаргу у встановлений термін не подавався.
Заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу належить залишити без задоволення, а рішення суду – без змін, виходячи з наступного.
Згідно з ч. 1 ст. 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність  і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Частково задовольняючи позовні вимоги ТОВ «Кошельок», суд першої інстанції виходив з того, що сторони договору узгодили розмір кредиту, грошову одиницю, в якій надано кредит, строк та умови кредитування, що свідчить про наявність волі відповідачки для укладення договору на таких умовах. Разом з тим, ОСОБА_1 грошові зобов`язання за укладеним правочином належним чином не виконувала, у зв`язку з чим виникла заборгованість, яка за розрахунком позивача в загальному розмірі становить 23 625,60 грн. Доказів, які б спростовували вказані обставини та розмір заборгованості, відповідачкою не надано.
Визначаючи суму заборгованості до стягнення на користь позивача, суд урахував, що за умовами договору відповідачка отримала кредит в сумі 6 900 грн строком на 24 дні (лояльний період). Згідно з п. 2.2 договору встановлений строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом. Матеріали справи не містять як доказів того, що строк користування відповідачкою кредитом продовжувався, так і доказів, що до вказаного договору позики укладалися додаткові угоди, згідно з якими б продовжувався строк користування кредитом. У цьому випадку сторони, визначивши строк користування кредитом, погодили строк виконання зобов`язання. Велика Палата Верховного Суду у постанові від 05 квітня 2023 року в справі № 910/4518/16 вказала, що очікування кредитодавця, що позичальник повинен сплачувати проценти за користування кредитом поза межами строку, на який надається такий кредит (тобто поза межами існування для позичальника можливості правомірно не сплачувати кредитору борг), виходять за межі взаємних прав та обов`язків сторін, що виникають на підставі кредитного договору, а отже, такі очікування не можуть вважатись легітимними.
Районний суд зважив на те, що за умовами договору та згідно з графіком розрахунків загальна вартість кредиту разом з процентами складає 9 963,60 грн, з яких 3 063,60 грн – відсотки за користування кредитом. За розрахунком заборгованості, наданим позивачем, відсотки за користування кредитом відповідачці нараховані після встановленого строку користування ним. З урахуванням визначеного сторонами строку користування кредитом терміном у 24 дні та відсутності доказів про його продовження, суд дійшов висновку, що нарахування процентів за користування кредитом після спливу цього строку є безпідставним.
Вирішуючи питання про стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» 3 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції проаналізував детальний опис наданих адвокатом позивача послуг та витрачений на них час, перевірив відповідність заявленої до стягнення суми у розмірі 10 000 грн наданому обсягу адвокатських послуг, урахував складність справи, яку розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наявність сталої судової практики в цій категорії справ та часткове задоволення позову.
Суд апеляційної інстанції погоджується з наведеним висновком, оскільки він ґрунтується на матеріалах справи та відповідає вимогам чинного законодавства. 
У справі встановлено, що 19 лютого 2022 року ОСОБА_1 звернулася до ТОВ «Кошельок» з метою отримання банківських послуг. Цього ж дня між ТОВ «Кошельок» та ОСОБА_1 за допомогою інформаційно-телекомунікаційної системи товариства укладено договір № 2826223188-621169 про надання коштів у позику, в тому числі і на умовах фінансового кредиту, який підписано електронним підписом позичальника з одноразовим ідентифікатором 6691 (а.с. 9-15). За умовами договору кредитодавець зобов`язався надати позичальникові кредит у сумі 6900 грн на засадах строковості, зворотності, платності, а позичальник зобов`язався повернути кредит та сплатити проценти за користування кредитом на умовах, визначених договором.
Відповідно до п. 2.1 договору кредит надається строком на 24 дні (далі – «Лояльний період»), початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування коштів на поточний рахунок кредитодавця. Сторони погодили, що встановлений у п. 2.1 договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх процентів, фактично нарахованих за користування кредитом (п. 2.2 договору).
Згідно з п. 1.4.2, 1.4.3, 1.4.3.1, 1.5 договору проценти за користування кредитом становлять 3 063,60 грн, які нараховуються за ставкою 1,85 % від фактичного залишку кредиту за кожен день строку користування кредитом. Стандартна (базова) процентна ставка за користування кредитом становить 2,2 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом. Дисконтна процентна ставка за користування кредитом становить 1,85 % від фактичного залишку кредиту за кожен день користування кредитом на строк лояльного періоду. Тип процентної ставки за цим договором – фіксована. Особливості нарахування процентів визначені пунктами 3.4, 3.5, 3.6 цього договору.
Відповідно до п. 3.1, 3.2 договору проценти нараховуються за фактичне число календарних днів користування кредитом. Нарахування процентів за цим договором здійснюється з урахуванням числа днів у календарному році (вихідних, святкових та неробочих днів включно). Сторони домовилися, що погашення кредиту та процентів за користування кредитом здійснюватиметься згідно графіка платежів, що є додатком до цього договору (п. 3.3 договору).
У п. 3.5 договору сторони погодили, що у випадку користування кредитом з боку позичальника більше за визначений лояльним періодом, встановлений пунктом 2.1 договору або додатковими угодами між сторонами, зобов`язання позичальника за цим договором продовжуються на весь період користування кредитом, при цьому у випадку, якщо встановлена п. 3.4 цього договору процентна ставка менша ніж 2 % від суми кредиту за кожен день користування кредитом, то правила нарахування процентів за процентною ставкою, визначеною п. 3.4 договору, скасовуються з моменту початку їх застосування і до взаємовідносин між сторонами застосовуються правила нарахування процентів за понадстрокове користування кредитом, а саме 2,2 % за кожен день користування кредитом, починаючи з дати укладення договору і до дня повного повернення кредиту. Таким чином, зобов`язання позичальника по сплаті процентів за користування кредитом в розмірі 1,85 % розповсюджуються на весь період користування кредитом з моменту укладення цього договору, при умові врахування в таких зобов`язаннях суми процентів, які були фактично сплачені позичальником до моменту завершення строку, встановленого п. 2.1 договору.
Згідно з п. 2.5 договору кредит надається позичальнику згідно його заявки шляхом безготівкового перерахування суми кредиту за реквізитами платіжної картки № НОМЕР_1 або іншого електронного платіжного засобу, реквізити якої надані/вказані позичальником з метою отримання кредиту.
Додаток № 1 до договору, яким є графік розрахунків, свідчить про те, що сукупна вартість кредиту за ставкою 1,85 % від суми кредиту складає 9 963,60 грн, з яких: 6 900 грн – сума кредиту та 3 063,60 грн відсотків за користування кредитом (а.с. 15 зворот).
Фінансова установа зобов`язання за договором виконала та 19 лютого 2022 року перерахувала на банківську картку № НОМЕР_2 грошові кошти в сумі 6 900 грн, що підтверджується інформаційною довідкою керуючого ЦВ ПАТ «МТБ БАНК» у м. Києві від 15 травня 2025 року (а.с. 21). Операція (видача кредитних коштів) була успішно проведена через систему xPAY (а.с. 21 зворот).
За повідомленням АТ КБ «ПриватБанк» від 12 червня 2025 року в банківській установі на ім`я ОСОБА_1 емітовано банківську картку № НОМЕР_2 (а.с. 45). Надана банком виписка по картковому рахунку ОСОБА_1 за період з 19 по 22 лютого 2022 року свідчить про те, що 19 лютого 2022 року на картку відповідачки зараховано переказ у сумі 6 900 грн (а.с. 45 зворот-46). 
Згідно з детальним розрахунком заборгованості, наданим позивачем, станом на 12 червня 2022 року за кредитним договором № 2826223188-621169 від 19 лютого 2022 року утворилась заборгованість у розмірі 23 625,60 грн, з яких: заборгованість за кредитом – 6 900 грн; заборгованість за відсотками – 16 725,60 грн (а.с. 17-18).
Статтею 15 ЦК України визначено, що кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право на захист цивільного інтересу, який не суперечить загальним засадам цивільного судочинства. Способи захисту цивільних прав та інтересів визначені ч. 2 ст. 16 ЦК України. За приписами ст. 4 ЦПК України захисту підлягають порушене, невизнане або оспорюване право особи чи інтерес, а також державний чи суспільний інтерес.
Відповідно до ст. 627 ЦК України сторони є вільними в укладенні договору, виборі контрагента та визначенні умов договору з урахуванням вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, звичаїв ділового обороту, вимог розумності та справедливості. Договір є укладеним, якщо сторони в належній формі досягли згоди з усіх істотних умов договору (ч. 1 ст. 638 ЦК України).
За правилами ч. 1 ст. 205 ЦК України правочин може вчинятися усно або в письмовій (електронній) формі. Сторони мають право обирати форму правочину, якщо інше не встановлено законом. 
Згідно з положеннями ч. 2 ст. 639 ЦК України, якщо сторони домовилися укласти договір у певній формі, він вважається укладеним з моменту надання йому цієї форми, навіть якщо законом ця форма для даного виду договорів не вимагалася. Якщо сторони домовилися укласти договір за допомогою інформаційно-телекомунікаційних систем, він вважається укладеним у письмовій формі.
За змістом ст. 626, 628 ЦК України договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. Зміст договору становлять умови (пункти), визначені на розсуд сторін і погоджені ними, та умови, які є обов`язковими відповідно до актів цивільного законодавства. Частиною 1 ст. 638 ЦК України встановлено, що істотними умовами договору є умови про предмет договору, умови, що визначені законом як істотні або є необхідними для договорів даного виду, а також усі ті умови, щодо яких за заявою хоча б однієї із сторін має бути досягнуто згоди.
За змістом ч. 1 ст. 1054 ЦК України за кредитним договором банк або інша фінансова установа (кредитодавець) зобов`язується надати грошові кошти (кредит) позичальникові у розмірах та на умовах, встановлених договором, а позичальник зобов`язується повернути кредит та сплатити проценти (ч. 1 ст. 1048 ЦК України). 
Статтею 3 ЗУ «Про електрону комерцію» визначено, що електронний договір – це домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків та оформлена в електронній формі.
Згідно зі ст. 11 Закону електронний договір укладається шляхом пропозиції його укласти (оферти) однією стороною та її прийняття (акцепту) другою стороною. Електронний договір вважається укладеним з моменту одержання особою, яка направила пропозицію укласти такий договір, відповіді про прийняття цієї пропозиції в порядку, визначеному ч. 6 цієї статті. Відповідь особи, якій адресована пропозиція укласти електронний договір, про її прийняття (акцепт) може бути надана шляхом: надсилання електронного повідомлення особі, яка зробила пропозицію укласти електронний договір, підписаного в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; заповнення формуляра заяви (форми) про прийняття такої пропозиції в електронній формі, що підписується в порядку, передбаченому ст. 12 цього Закону; вчинення дій, що вважаються прийняттям пропозиції укласти електронний договір, якщо зміст таких дій чітко роз`яснено в інформаційній системі, в якій розміщено таку пропозицію, і ці роз`яснення логічно пов`язані з нею.
Пропозиція укласти електронний договір (оферта) може включати умови, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до нього. Особі, якій адресована пропозиція укласти електронний договір (оферта), має надаватися безперешкодний доступ до електронних документів, що включають умови договору, шляхом перенаправлення (відсилання) до них. Включення до електронного договору умов, що містяться в іншому електронному документі, шляхом перенаправлення (відсилання) до такого документа, якщо сторони електронного договору мали змогу ознайомитися з ним, не може бути підставою для визнання правочину нікчемним.
Відповідно до ст. 12 Закону, якщо відповідно до акта цивільного законодавства або за домовленістю сторін електронний правочин має бути підписаний сторонами, моментом його підписання є використання: 1) електронного підпису або електронного цифрового підпису відповідно до ЗУ «Про електронний цифровий підпис», за умови використання засобу електронного цифрового підпису усіма сторонами електронного правочину; 2) електронного підпису одноразовим ідентифікатором, визначеним цим Законом; 3) аналога власноручного підпису (факсимільного відтворення підпису за допомогою засобів механічного або іншого копіювання, іншого аналога власноручного підпису) за письмовою згодою сторін, у якій мають міститися зразки відповідних аналогів власноручних підписів.
За правилами ч. 1, 2 ст. 6 ЗУ «Про електронні документи та електронний документообіг» електронний підпис є обов`язковим реквізитом електронного документа, який використовується для ідентифікації автора та/або підписувача електронного документа іншими суб`єктами електронного документообігу. Накладанням електронного підпису завершується створення електронного документа.
Згідно з п. 12 ч. 1 ст. 3 ЗУ «Про електронну комерцію» одноразовий ідентифікатор – це алфавітно-цифрова послідовність, що її отримує особа, яка прийняла пропозицію (оферту) укласти електронний договір шляхом реєстрації в інформаційно-телекомунікаційній системі суб`єкта електронної комерції, що надав таку пропозицію. Одноразовий ідентифікатор може передаватися суб`єктом електронної комерції, що пропонує укласти договір, іншій стороні електронного правочину засобом зв`язку, вказаним під час реєстрації у його системі, та додається (приєднується) до електронного повідомлення від особи, яка прийняла пропозицію укласти договір.
Приписами ст. 525, 526 ЦК України встановлено, що одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його  умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства. За положеннями ст. 625 ЦК України боржник не звільняється від відповідальності за неможливість виконання грошового зобов`язання. 
Згідно з ч. 1 ст. 530 ЦК України якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін).
Частинами 1, 2 ст. 612 ЦК України визначено, що боржник вважається таким, що прострочив, якщо він не приступив до виконання зобов`язання або не виконав його у строк, встановлений договором або законом. Боржник, який прострочив виконання зобов`язання, відповідає перед кредитором за завдані простроченням збитки і за неможливість виконання, що випадково настала після прострочення.
Приписами ст. 81 ЦПК України визначено, що кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень; докази подаються сторонами та іншими учасниками справи; доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
Відповідно ст. 76 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: письмовими, речовими і електронними доказами; висновками експертів; показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування (ч. 1 ст. 77 ЦПК України).
Зважаючи на вищенаведені норми та дослідивши обставини справи в сукупності, колегія суддів приходить до переконання, що висновок районного суду про наявність підстав для часткового задоволення вимог ТОВ «Кошельок» про стягнення заборгованості за кредитним договором відповідає вимогам законодавства та фактичним обставинам справи.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи, апеляційний суд виходить з наступного.
За матеріалами справи встановлено, що ОСОБА_1 , маючи намір отримати в позику грошові кошти, ідентифікувала себе в інформаційно-телекомунікаційній системі ТОВ «Кошельок», пройшла реєстрацію на веб-сторінці товариства. Під час здійснення реєстрації відповідачка створила особистий кабінет та надала всі особисті дані (ПІБ, дані паспорта, РНОКПП, номер мобільного телефону, електронну пошту, місце реєстрації), чим фактично надала згоду на обробку персональних даних. 
Для безпосереднього оформлення кредиту відповідачка обрала бажану суму кредиту, строк кредитування, самостійно внесла номер банківської картки та підтвердила, що ознайомлена з Правилами надання фінансових кредитів (послуг) товариства, текст яких знаходиться на сайті кредитодавця.
Після прийняття позичальником умов кредитного договору 19 лютого 2022 року ТОВ «Кошельок» уклало з ОСОБА_1 кредитний договір, який підписано нею відповідно до вимог ч. 6, 8 ст. 11, ст. 12 ЗУ «Про електронну комерцію» за допомогою електронного підпису одноразовим ідентифікатором 6691. На спростування зазначених обставин відповідачкою доказів не подано.
Укладаючи договір, ОСОБА_1 у розділі «Реквізити та підписи сторін» указала реквізити належного їй платіжного засобу (номер платіжної картки) для перерахування коштів за даним договором – НОМЕР_1 . На картку саме з таким номером ПАТ «МТБ БАНК» перерахувало кошти в розмірі 6 900 грн. Наведена обставина узгоджується і з наданою АТ КБ «ПриватБанк», в якому емітовано на ім`я відповідачки платіжну картку з наведеним вище номером, випискою по картковому рахунку. 
Суд першої інстанції дійшов вірного висновку про доведеність існування між сторонами кредитних правовідносин, неналежне виконання ОСОБА_1 грошових зобов`язань за кредитним договором від 19 лютого 2022 року та необхідність стягнення з неї  заборгованості.
Позивач, пред`явивши вимогу про стягнення заборгованості, просив, у тому числі, крім тіла кредиту (сума, яку фактично отримав в борг позичальник), стягнути складові його вартості, зокрема заборгованість за нарахованими відсотками. У розрахунку заборгованості зазначено, що сукупна сума заборгованості ОСОБА_1 за відсотками у період з 19 лютого по 12 червня 2022  року становить 16 725,60 грн.
Визначаючи необхідну до стягнення заборгованість за відсотками у розмірі 16 725,60 грн, позивач обґрунтовував цей розрахунок, пославшись на погоджені сторонами п. 3.6, 3.7, 3.8 кредитного договору, за якими строк кредитування, тобто строк, на який надається кредит позичальнику, переноситься на наступний день після закінчення лояльного періоду, але не більше ніж на 90 календарних днів. З наступного дня після закінчення лояльного періоду позичальник зобов`язаний щоденно сплачувати кредитодавцю проценти з розрахунку 803 % річних, що становить 2,2 % в день від суми кредиту за кожний день користування ним.
Колегія суддів погоджується з висновком районного суду про неправомірність нарахування ТОВ «Кошельок» відсотків за користування позичальником кредитом після встановленого строку користування ним з огляду на таке.
За умовами договору відповідачка отримала кредит у сумі 6 900 грн строком на 24 дні. Зокрема, п. 2.1 договору встановлено, що кредит надається на 24 дні (лояльний період), початком якого є дата підписання договору, а закінченням є дата зарахування на поточний рахунок кредитодавця. Процента ставка 1,85 % в день від суми кредиту за кожен день строку користування ним (п. 1.4.2 договору).
Відповідно до пункту 2.2 договору сторони погодили, що встановлений в п. 2.1 Договору строк лояльного періоду може бути продовжено позичальником шляхом оплати ним протягом лояльного періоду всіх фактично нарахованих процентів за користування кредитом.
Тобто ініціативу щодо продовження строку дії договору мала виявити саме позичальниця, сплативши протягом лояльного періоду всі фактично нараховані відсотки за користування коштами.
Графік розрахунків за кредитним договором № 2826223188-621169 від 19 лютого 2022 року свідчить про те, що грошові кошти надано ОСОБА_1 на період з 19 лютого по 14 березня 2022 року, сума кредиту – 6 900 грн, проценти за користування кредитом – 3 063,60 грн, загальна вартість кредиту – 9 963,60 грн.
Водночас згідно з п. 3.6 договору сторони погодили, що факт користування позичальником сумою наданого кредиту після закінчення лояльного періоду є відкладальною обставиною в розумінні ст. 212 ЦК України, що має наслідком продовження строку користування кредитом.
У справі, яка переглядається апеляційний судом, встановлено, що докази, які свідчать по вчинення ОСОБА_1 дій, передбачених п. 2.2 договору (оплати протягом лояльного періоду (24 днів) всіх відсотків, фактично нарахованих за користування кредитом, у матеріалах справи відсутні, тобто відповідачкою не вчинялися дії, які свідчили б про її намір продовжити строк кредитних правовідносин з позичальником.
За розрахунком заборгованості, наданим позивачем, сума відсотків, нарахованих в межах лояльного періоду (24 дні), у декілька разів (два і більше) перевищує суму відсотків, нарахованих за продовжений строк користування позикою.
За змістом ч. 3, 4 ст. 12 ЗУ «Про фінансові послуги та державне регулювання ринків фінансових послуг» інформація, що надається клієнту, повинна забезпечувати правильне розуміння суті фінансової послуги без нав`язування її придбання. Фінансова установа під час надання інформації клієнту зобов`язана дотримуватися вимог законодавства про захист прав споживачів.
Зазначення у договорі двох строків кредитування та різних процентних ставок призводить до неправильного, а то й різного тлумачення та розуміння його сторонами договору, зокрема, позичальником.
Колегія суддів вважає, що оскільки ці правила не дають можливості визначити справжній зміст відповідної умови кредитного договору від 19 лютого 2022 року щодо строку його дії – 24 дні відповідно до п. 2.1 договору чи 114 днів (24 дні + 90 днів продовження строку в контексті ст. 212 ЦК України) відповідно до п. 3.6, 3.7, 3.8 договору та процентної ставки, тому у даному випадку потрібно застосовувати правило тлумачення contra proferentem.
Верховний Суд у постанові від 05 грудня 2022 року у справі № 753/8945/19 зазначив, що: «Contra proferentem (лат. verba chartarum fortius accipiuntur contra proferentem – слова договору повинні тлумачитися проти того, хто їх написав). Особа, яка включила ту або іншу умову в договір, повинна нести ризик, пов`язаний з неясністю такої умови. Це правило застосовується не тільки в тому випадку, коли сторона самостійно розробила відповідну умову, але й тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. Це правило підлягає застосуванню не тільки щодо умов, які «не були індивідуально узгоджені» (not individually negotiated), але також щодо умов, які хоча і були індивідуально узгоджені, проте були включені в договір «під переважним впливом однієї зі сторін» (under the dominant influence of one of the party).
Contra proferentem має на меті поставити сторону, яка припустила двозначність, в невигідне становище. Оскільки саме вона допустила таку двозначність. Сontra proferentem спрямований на охорону обґрунтованих очікувань сторони, яка не мала вибору при укладенні договору (у тому числі при виборі мови і формулювань). Сontra proferentem застосовується у тому випадку, коли очевидно, що лише одна сторона брала участь в процесі вибору відповідних формулювань чи формулюванні тих або інших умов в договорі чи навіть складала проект усього договору або навіть тоді, коли сторона скористалася стандартною умовою, що була розроблена третьою особою. У разі неясності умов договору тлумачення умов договору повинно здійснюватися на користь контрагента сторони, яка підготувала проект договору або запропонувала формулювання відповідної умови. Поки не доведене інше, презюмується, що такою стороною була особа, яка є професіоналом у відповідній сфері, що вимагає спеціальних знань (постанова Верховного Суду від 18 травня 2022 року у справі № 613/1436/17).
Позивач, нараховуючи заборгованість, виходив з іншого строку кредитування (п. 3.7 договору) та процентної ставки (п. 3.8 договору), що свідчить про істотний дисбаланс договірних прав та обов`язків сторін договору, в той час коли відповідачка, як споживач банківських послуг, є слабшою стороною цих правовідносин.
Зазначення в кредитному договорі двох різних строків кредитування та процентних ставок призвело до неясності такої умови договору, як строк кредитування, що в даному випадку слід тлумачити проти того, хто їх написав (Contra proferentem), а тому суд першої інстанції дійшов правильного висновку про відсутність підстав для стягнення нарахованих відсотків за кредитним договором після закінчення строку кредитування.
У цьому випадку право кредитодавця нараховувати передбачені договором проценти за кредитом припиняється після спливу визначеного договором строку кредитування чи у разі пред`явлення до позичальника вимоги згідно з ч. 2 ст. 1050 ЦК України. В охоронних правовідносинах права та інтереси позивача забезпечені ч. 2 ст. 625 ЦК України, яка регламентує наслідки прострочення виконання грошового зобов`язання (постанова Великої Палати Верховного Суду від 28 березня 2018 року у справі № 444/9519/12).
Ураховуючи наведене, колегія суддів виходить з того, що починаючи з 15 березня 2022 року у ТОВ «Кошельок», як кредитодавця, відсутнє право нараховувати відсотки за кредитним договором № 2826223188-621169 від 19 лютого 2022 року.
Колегія суддів виходить також з того, що невиконання зобов`язань або неналежне виконання договірних зобов`язань у зв`язку із незабезпеченням виконання договірних зобов`язань між боржником та кредитором не може розглядатися як «відкладальна умова» в розумінні ч. 1 ст. 212 ЦК України, оскільки фактично призводить до інших умов договору (строку кредитування та процентної ставки), які визначені між сторонами, зокрема, 24 календарні дні та 1,85 % в день від суми кредиту за час користування ним. Таким чином, зміст п. 3.6 договору прямо суперечить змісту п. 2.1 договору та графіку розрахунків та фактично застосовується до позичальника, як штрафні санкції.
У справі, що переглядається, позивач не заявляв до стягнення з відповідачки неустойки, 3 % річних та інфляційних втрат в порядку, встановленому ч. 2 ст. 625 ЦК України, як наслідок прострочення споживачем виконання грошового зобов`язання за кредитним договором від 19 лютого 2022 року, а нарахував їх як відсотки за користування кредитом у порядку, встановленому ст. 1048 ЦК України, що не відповідає акцептованим відповідачкою умовам оферти.
Ураховуючи наведене вище у сукупності, апеляційний суд доходить висновку, що суд першої інстанції правильно визначив наявність правових підстав для часткового задоволення позовних вимог ТОВ «Кошельок». Доводи апеляційної скарги цих висновків суду не спростовують і не дають підстав для скасування правильного по суті судового рішення, яке постановлено з дотриманням вимог закону.   
Перевіряючи доводи апеляційної скарги ТОВ «Кошельок» щодо необґрунтованості визначеного судом до стягнення з відповідачки розміру витрат на професійну правничу допомогу у сумі 3 000 грн, колегія суддів виходить з такого.
Частиною 1 ст. 15 ЦПК України встановлено, що учасники справи мають право користуватися правничою допомогою.
Згідно з ч. 1 ст. 131-2 Конституції України для надання професійної правничої допомоги в Україні діє адвокатура.
Відповідно до п. 3 ч. 1 ст.141 ЦПК України у разі часткового задоволення позову судові витрати, пов`язані з розглядом справи, покладаються на обидві сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать, зокрема, витрати на професійну правничу допомогу (п. 1 ч. 3 ст. 133 ЦПК України).
За змістом ч. 1, 2 ст. 137 ЦПК України витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави. За результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами. Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі відповідних доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі відповідних доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги (ч. 3 ст. 137 ЦПК України).
Згідно з приписами ч. 4, 5, 6 ст. 137 ЦПК України розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи. У разі недотримання вимог ч. 4 цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами. Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
Верховний Суд у постановах від 07 листопада 2019 року у справі № 905/1795/18, від 02 жовтня 2019 року у справі № 211/3113/16-ц, від 08 квітня 2020 року у справі № 922/2685/19, від 06 листопада 2020 року у справі № 760/11145/18 навів правову позицію, відповідно до якої суд не зобов`язаний присуджувати стороні, на користь якої відбулося рішення, всі його витрати на адвоката, якщо, керуючись принципами справедливості, пропорційності та верховенством права, встановить, що розмір гонорару, визначений стороною та його адвокатом, є завищеним щодо іншої сторони спору, зважаючи на складність справи, витрачений адвокатом час, та не співмірним у порівнянні з ринковими цінами адвокатських послуг. Аналогічні висновки викладені й в постановах Верховного Суду від 12 жовтня 2022 року у справі № 456/456/20, від 01 листопада 2022 року у справі № 757/24445/21-ц, від 17 листопада 2022 року у справі № 687/35/21, від 11 січня 2023 року у справі № 479/475/21.
Визначаючи суми відшкодування, суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (встановлення їхньої дійсності та необхідності), а також критерію розумності їхнього розміру, виходячи з конкретних обставин справи та фінансового стану обох сторін. Ті самі критерії застосовує Європейський суд з прав людини, присуджуючи судові витрати на підставі статті 41 Конвенції. Зокрема, згідно з його практикою заявник має право на компенсацію судових та інших витрат, лише якщо буде доведено, що такі витрати були фактичними і неминучими, а їхній розмір - обґрунтованим (рішення у справі «East/West Alliance Limited» проти України», заява №19336/04).
Для суду не є обов`язковими зобов`язання, які склалися між адвокатом та клієнтом, зокрема у випадку укладення ними договору, що передбачає сплату адвокату певного гонорару, в контексті вирішення питання про розподіл судових витрат. Вирішуючи це питання, суд повинен оцінювати витрати, що мають бути компенсовані за рахунок іншої сторони, ураховуючи як те, чи були вони фактично понесені, так і оцінювати їх необхідність (п. 5.44 постанови Великої Палати Верховного Суду від 12 травня 2020 року у справі № 904/4507/18).
Втім, незалежно від того, яким є порядок обчислення гонорару, форма та строки його сплати, важливо, щоб його розмір відповідав визначеним процесуальним кодексом критеріям співмірності. А саме: складності справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); часу, витраченому адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); обсягу наданих адвокатом послуг і виконаних робіт; ціні позову та/або значенню справи для сторони, в тому числі впливу вирішення справи на репутацію сторони або публічного інтересу до справи.
Представництво інтересів ТОВ «Кошельок» в суді першої інстанції адвокат Гурський Г.Ю. здійснював на підставі укладеного між ними договору про надання правничої (правової) допомоги від 12 лютого 2025 року (а.с. 31) та довіреності на представництво інтересів товариства в судах України від 18 травня 2025 року (а.с. 8 зворот).
За змістом договору в порядку та на умовах, визначених цим договором, адвокатське бюро в особі його керуючого Гурського Г.Ю. зобов`язалося надати необхідну клієнту правничу допомогу, зокрема, представляти та захищати інтереси клієнта, в тому числі у справах позовного провадження в місцевих та апеляційних судах (п. 1.1, 2.1 договору).
У додатку від 15 травня 2025 року до договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2025 року (а.с. 32) замовник доручає виконавцю стягнути з боржника ОСОБА_1 в судовому порядку суму боргу за кредитним договором від 19 лютого 2025 року, для чого виконавець зобов`язався надати замовнику наступну правову допомогу: оформлення документів щодо надання правової допомоги (додаток до договору про надання правової допомоги) – 30 хв вартістю 1 000 грн; збір та аналіз доказів, формування правової позиції, визначення підсудності справи та платіжних реквізитів для сплати судового збору – 1 год. вартістю 2 000 грн; складання позовної заяви – 2 год. вартістю 4 000 грн; формування додатків до позовної заяви (для суду та відповідачки) – 1 год. вартістю 2 000 грн; відправка позову стороні, до суду, формування матеріалів адвокатського досьє по справі – 30 хв вартістю 1 000 грн. Загальна вартість виконаних робіт становить 10 000 грн.
Матеріали цивільної справи свідчать про те, що адвокатом Гурським Г.Ю.  через систему «Електронний суд» подано позовну заяву (а.с. 3-8). Справа розглядалася за правилами спрощеного позовного провадження з повідомленням сторін. Участі у судовому засіданні представник позивача не брав.
Відповідно до ч. 2 ст. 12 ЦПК України учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках (ч. 1 ст. 13 ЦПК України).
Основною засадою (принципом) цивільного судочинства є, зокрема, диспозитивність (п. 5 ч. 3 ст. 2 ЦПК України). Диспозитивність – один з основних принципів судочинства, на підставі якого особа (зокрема, позивач чи відповідач), самостійно вирішує, чи оскаржувати рішення суду першої інстанції в апеляційному порядку та в яких межах.
Відповідно до ч. 8 ст. 141 ЦПК України розмір витрат, які сторона сплатила або має сплатити у зв`язку з розглядом справи, встановлюється судом на підставі поданих сторонами доказів (договорів, рахунків тощо).
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 27 червня 2018 року у справі № 826/1216/16 зазначено, що склад та розмір витрат, пов`язаних з оплатою правової допомоги, входить до предмета доказування у справі. На підтвердження цих обставин суду повинні бути надані договір про надання правової допомоги (договір доручення, договір про надання юридичних послуг та ін.), документи, що свідчать про оплату гонорару та інших витрат, пов`язаних з наданням правової допомоги, оформлені у встановленому законом порядку (квитанція до прибуткового касового ордера, платіжне доручення з відміткою банку або інший банківський документ, касові чеки, посвідчення про відрядження).
Не погодившись з висновком суду про стягнення з відповідачки на користь ТОВ «Кошельок» 3 000 грн у відшкодування витрат на правову допомогу, представник позивача наголошував на встановленні сторонами фіксованого розміру оплати (гонорару) в сумі 10 000 грн.  
Відповідно до ст. 26 ЗУ «Про адвокатуру та адвокатську діяльність» адвокатська діяльність здійснюється на підставі договору про надання правової допомоги. Договір про надання правової допомоги – це домовленість, за якою одна сторона (адвокат, адвокатське бюро, адвокатське об`єднання) зобов`язується здійснити захист, представництво або надати інші види правової допомоги другій стороні (клієнту) на умовах і в порядку, що визначені договором, а клієнт зобов`язується оплатити надання правової допомоги та фактичні витрати, необхідні для виконання договору (ст. 1 Закону). Формою винагороди адвоката за здійснення захисту, представництва та надання інших видів правової допомоги клієнту визначає гонорар.
Частинами 1, 2 ст. 30 Закону встановлено, що порядок обчислення гонорару (фіксований розмір, погодинна оплата), підстави для зміни розміру гонорару, порядок його сплати, умови повернення тощо визначаються в договорі про надання правової допомоги. При встановленні розміру гонорару враховуються складність справи, кваліфікація і досвід адвоката, фінансовий стан клієнта та інші істотні обставини. Гонорар має бути розумним та враховувати витрачений адвокатом час.
Водночас наявний у справі витяг з договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2025 року не містить інформації про узгоджені сторонами умови щодо розміру, порядку обчислення та сплати гонорару. Твердження позивача про те, що розмір гонорару визначено сторонами у додатку від 15 травня 2025 року, апеляційний суд відхиляє, оскільки витяг з договору про надання правової допомоги від 12 лютого 2025 року, наданий товариством, не містить застережень щодо того, чи передбачено укладення сторонами відповідного додатку. Отже, наведені обставини свідчать про недоведеність належними та допустимими доказами доводів скаржника про погодження сторонами фіксованого розміру гонорару за надання правової допомоги.
Дійшовши висновку про необхідність стягнення з ОСОБА_1 на користь ТОВ «Кошельок» 3 000 грн у відшкодування витрат на правничу допомогу, суд першої інстанції проаналізував детальний опис наданих адвокатом позивача послуг та витрачений на них час, урахував складність справи, яку розглянуто в порядку спрощеного позовного провадження, наявність сталої судової практики в цій категорії справ та часткове задоволення позову.
Беручи до уваги наведене вище та зважаючи на принцип заборони повороту до гіршого (non reformatio in peius), який означає недопустимість погіршення становища сторони, яка оскаржує судове рішення, апеляційний суд погоджується з висновком районного суду про необхідність відшкодування позивачу витрат на правову допомогу в розмірі 3 000 грн.
Керуючись ст. 367, 374, 375, 381-384, 389 ЦПК України, -

                                         У Х В А Л И В:

Апеляційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Кошельок» залишити без задоволення, а рішення Деснянського районного суду м. Чернігова від 18 серпня 2025 року – без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття і касаційному оскарженню не підлягає, крім випадків, передбачених ст. 389 ЦПК України.                  

Головуюча:                                                                  Н.В. Шитченко 

          Судді:                                                                 Н.В. Висоцька 

                                                                                     О.Є. Мамонова