Справа № 736/780/25 	Головуючий у І інстанції  ОСОБА_1  	
Провадження № 11-кп/4823/142/26 	  	
Категорія - – ч.2 ст.307 КК України  	Доповідач         ОСОБА_2  	

В И Р О К
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

05 лютого 2026 року колегія суддів судової палати з розгляду кримінальних справ Чернігівського апеляційного суду в складі:

Головуючого-судді	ОСОБА_2  	

суддів - ОСОБА_3 , ОСОБА_4 , 
секретаря судового засідання – ОСОБА_5 ,
з участю: прокурора – ОСОБА_6 ,
захисника – ОСОБА_7 
обвинуваченого – ОСОБА_8 ,

розглянувши у відкритому судовому засіданні, в режимі відеоконференції, кримінальне провадження №12024270290000196 за апеляційною скаргою прокурора на вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2025 року, 
В С Т А Н О В И Л А :
Цим вироком:
ОСОБА_9 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянин України, уродженець та житель АДРЕСА_1 , не одружений, освіта професійно-технічна, не працює, раніше судимий: 24.09.2024 Корюківським районним судом Чернігівської області за ч.1 ст.309, ч.1 ст.310, ч.1 ст.70 КК України до покарання у виді штрафу в розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян, що становить 17000 грн,
засуджений за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки.

На підставі ст.75 КК України, ОСОБА_8 звільнений від відбування призначеного покарання з випробуванням з іспитовим строком 3 (три) роки та з покладенням на нього обов`язків, передбачених ч.1, п.2 ч.3 ст.76 КК України. 

Запобіжний захід ОСОБА_8 , до вступу вироку в законну силу, не обирався.

Скасовано арешт, накладений згідно з ухвалою слідчого судді Корюківського районного суду Чернігівської області від 28 березня 2025 року.

Стягнуто з ОСОБА_8 на користь держави 1591,80 грн процесуальних витрат. Долю речових доказів вирішено у порядку ст.100 КПК України.

Вироком місцевого суду встановлено, що ОСОБА_8 , у невстановленому досудовим розслідуванням місці та у невстановлений час, у невстановлений спосіб, будучи особою, яка раніше вчинила кримінальні правопорушення, передбачені ч.1 ст.309, ч.1 ст.310 КК України, діючи умисно, незаконно, з метою подальшого незаконного збуту наркотичного засобу, з корисливих мотивів, усвідомлюючи протиправний і суспільно - небезпечний характер своїх дій, передбачаючи їх шкідливі наслідки і свідомо бажаючи їх настання, незаконно придбав наркотичний засіб - канабіс, обіг якого обмежено, який незаконно зберігав при собі з метою збуту до 17.11.2024.
17 листопада 2024 року, близько 11 год 05 хв, ОСОБА_8 , перебуваючи у себе вдома, за адресою: АДРЕСА_1 , діючи умисно, з метою збуту наркотичного засобу, з корисливих мотивів, у ході оперативної закупки незаконно збув ОСОБА_10 за грошові кошти в сумі 500,00 грн паперовий згорток з речовиною рослинного походження - яка згідно з висновком експерта № СЕ-19/125-24/14986 НЗПРАП від 20.11.2024 є наркотичним засобом, обіг якого обмежено - канабісом, маса якого в перерахунку на висушену речовину становить 8,362 г.
Згідно з «Переліком наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів», затвердженим Постановою КМУ від 06.05.2000 № 770, канабіс віднесено до наркотичних засобів, обіг яких обмежено (таблиця ІІ, список № 1).

Не погодившись із рішенням суду, прокурор подав апеляційну скаргу, в якій, не оспорюючи фактичні обставини кримінального провадження, доведеність вини обвинуваченого, кваліфікацію його дій, просив скасувати вирок місцевого суду та ухвалити новий вирок, яким призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 роки, з конфіскацією майна, крім житла. В обґрунтування скарги послався на невідповідність призначеного судом покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості. Прокурор вказав на безпідставне, без належного мотивування, звільнення ОСОБА_8 від відбування призначеного покарання, на підставі ст.75 КК України.

Заслухавши доповідь судді; прокурора, котрий підтримав апеляційну скаргу та просив її задовольнити; обвинуваченого ОСОБА_8 та його захисника, які просили вирок місцевого суду залишити без змін; дослідивши матеріали кримінального провадження та доводи скарги, колегія суддів приходить до наступного висновку.

Відповідно до вимог ст.370 КПК України, судове рішення повинно бути законним, обґрунтованим і вмотивованим. 

Згідно з пунктами 3, 4 ч.1 ст.420 КПК України, апеляційний суд має скасувати вирок суду першої інстанції та ухвалити свій вирок у разі необхідності застосування більш суворого покарання чи неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання.
Частиною 1 ст.421 КПК України передбачено, що обвинувальний вирок, ухвалений судом першої інстанції, може бути скасовано, окрім іншого, у зв`язку з необхідністю застосувати суворіше покарання, скасувати неправильне звільнення обвинуваченого від відбування покарання лише у разі, якщо на цих підставах апеляційну скаргу подали прокурор, потерпілий чи його представник.

Відповідно до вимог ч.1 ст.404 КПК України суд апеляційної інстанції переглядає судові рішення суду першої інстанції в межах апеляційної скарги.

Висновки суду про доведеність вини ОСОБА_8 у вчиненні кримінального правопорушення, за яке його засуджено, та кваліфікація його дій в апеляційній скарзі прокурором не оспорюються.

Разом з тим колегія суддів вважає, що доводи апеляційної скарги прокурора про невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення та особі обвинуваченого, внаслідок м`якості, заслуговують на увагу, з наступних міркувань. 

Згідно зі статтями 50, 65 КК України, особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначено покарання, що є необхідним і достатнім для її виправлення та запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень. Виходячи з принципів співмірності й індивідуалізації, це покарання за своїм видом та розміром має бути адекватним (відповідним) характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При виборі заходу примусу мають значення й повинні братися до уваги обставини, що його пом`якшують і обтяжують.

Норми зазначеного Кодексу наділяють суд правом вибору у визначених законом межах заходу примусу певного виду і розміру. Названа функція суду за своєю правовою природою є дискреційною, оскільки передбачає вибір однієї з альтернативних форм реалізації кримінальної відповідальності і потребує взяття до уваги й оцінки відповідно до визначених законом орієнтирів усіх конкретних обставин справи, без урахування яких обрана міра покарання не може вважатися справедливою. Справедливість покарання має визначатися з урахуванням інтересів усіх суб`єктів кримінально-правових відносин, а також інших осіб з погляду підвищення рівня їх безпеки шляхом запобігання вчиненню нових злочинів і надання підстав правомірно очікувати відповідну протиправному діянню реакцію держави, що є важливим чинником юридичної захищеності людини.

Мотивуючи свої висновки щодо обраного ОСОБА_8 розміру покарання, місцевий суд узяв до уваги, що останній щиро розкаявся, визнавши протиправність своєї поведінки, критично оцінив свої дії, шкодує з приводу вчиненого та активно сприяв розкриттю кримінального правопорушення, що було визнано судом, як обставини, що пом`якшують покарання.

Однак, оскаржуваний вирок не містить переконливого обґрунтування того, що зазначені обставини у своїй сукупності дають підстави для призначення обвинуваченому покарання у виді позбавлення волі, із застосуванням ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, передбаченої в санкції ч.2 ст.307 КК України, із звільненням від його відбування з випробуванням з іспитовим строком на підставі ст.75 КК України.

Тому покарання, визначене судом першої інстанції, з урахуванням обставин, які бралися ним до уваги при його призначенні, вказує на істотну диспропорцію, неадекватність між обраним судом та тим розміром покарання, яке б мало бути призначене та яке б не становило «особистого надмірного тягаря для особи», адже воно відповідало б справедливому балансу між загальними інтересами суспільства й вимогами захисту основоположних прав особи.

Відтак, покарання, призначене ОСОБА_8 місцевим судом за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням положень ст.69, ст.75 КК України, не відповідає вимогам статей 50, 65 КК України та є явно несправедливим, внаслідок його м`якості.

Обставинами, які пом`якшують покарання ОСОБА_8 , та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, колегія визнає щире каяття та активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення. 
Обставин, які обтяжують покарання обвинуваченого, колегією суддів не встановлено. 

А тому, призначаючи ОСОБА_8 покарання, відповідно до вимог ст.65 КК України, колегія суддів бере до уваги ступінь суспільної небезпеки скоєного, конкретні обставини вчинення кримінального правопорушення, його відношення до скоєного; дані про особу обвинуваченого, який раніше притягувався до кримінальної відповідальності і новий злочин вчинив менш ніж через два місяці після винесення попереднього вироку, на обліку у лікаря-психіатра та лікаря-нарколога не перебуває, за місцем проживання характеризується формально позитивно, не працює; обставини, які пом`якшують покарання; відсутність обставин, які обтяжують покарання; і вважає за необхідне призначити покарання саме у виді позбавлення волі, проте із застосуванням ст.69 КК України, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції ч.2 ст.307 КК України, з конфіскацією особисто належного йому майна, що буде необхідним і достатнім для його виправлення та попередження вчинення нових кримінальних правопорушень, оскільки його перевиховання можливе лише в умовах ізоляції від суспільства. 

Строк відбування покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід рахувати з моменту його фактичного затримання на виконання вироку суду. 

Відповідно до ч.7 ст.72 КК України, домашній арешт зараховується судом у строк покарання за правилами, передбаченими в частині першій цієї статті, виходячи з такого їх співвідношення – три дні цілодобового домашнього арешту відповідають одному дню позбавлення волі.

Як убачається з матеріалів кримінального провадження, на підставі ухвали слідчого судді Корюківського районного суду Чернігівської області від 25.03.2025 до ОСОБА_8 було застосовано запобіжний захід у виді цілодобового домашнього арешту на строк до 24 травня 2025 року, який у подальшому продовжувався до 23 липня 2025 року (а.к.п.136-137).

На підставі ухвали Корюківського районного суду Чернігівської області від 15.07.2025 щодо ОСОБА_8 було змінено запобіжний захід з цілодобового домашнього арешту на домашній арешт у нічний час доби.

А тому у строк покарання обвинуваченому ОСОБА_8 слід зарахувати строк перебування його під цілодобовим домашнім арештом, за правилами ч.7 ст.72 КК України. 

За таких обставин, вирок місцевого суду в частині призначеного покарання ОСОБА_8 підлягає скасуванню, з ухваленням нового вироку.

Керуючись ст.ст.404, 407, 418, 420 КПК України, колегія суддів,

У Х В А Л И Л А :

Апеляційну скаргу прокурора - задовольнити.

Вирок Корюківського районного суду Чернігівської області від 26 вересня 2025 року щодо ОСОБА_8 - скасувати в частині призначеного йому покарання та ухвалити новий вирок.

Призначити ОСОБА_8 покарання за ч.2 ст.307 КК України, із застосуванням ст.69 КК України, у виді позбавлення волі на строк 4 (чотири) роки, з конфіскацією всього майна, що є його особистою власністю, крім житла. 

Початок строку відбування покарання ОСОБА_8 рахувати з дня його затримання на виконання вироку суду. 

На підставі ч.7 ст.72 КК України, зарахувати ОСОБА_8 у строк відбування покарання строк його перебування під цілодобовим домашнім арештом з 25 березня 2025 року по 15 липня 2025 року, з розрахунку три дні цілодобового домашнього арешту за один день позбавлення волі.

У решті цей же вирок залишити без змін.

Вирок набирає законної сили з моменту його проголошення, але може бути оскаржений в касаційному порядку протягом трьох місяців.  

СУДДІ:

ОСОБА_3 ОСОБА_2 ОСОБА_4