ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
10 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 338/360/21
провадження № 61-13062св25
Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Синельникова Є. В. (суддя-доповідач),
суддів: Осіяна О. М., Сакари Н. Ю., Ступак О. В., Шиповича В. В.,
учасники справи:
позивач-  ОСОБА_1 ,
відповідач -  ОСОБА_2 ,
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Храбатин Андрій Васильович, на постанову 
Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року у складі колегії суддів: Пнівчук О. В., Бойчука І. В., Томин О. О., і виходив з такого.
Зміст позовної заяви та її обґрунтування 
1.           У березні 2021 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування заповіту.
2.           На обґрунтування позовних вимог  ОСОБА_1 зазначав, що 
 ІНФОРМАЦІЯ_1 помер його та відповідача батько ОСОБА_3 , 
ІНФОРМАЦІЯ_2 . Після його смерті відкрилася спадщина, яка складається з квартири (1/3 частка), розташованої за адресою: АДРЕСА_1 , та грошових коштів, розміщених на банківських рахунках.
3.           Після смерті батька він отримав заповіт від 20 жовтня 2014 року, відповідно до якого усі грошові кошти в усіх банках та фінансових установах 
ОСОБА_3 заповів ОСОБА_2 .
4.           Посилався на те, що за життя батько про заповіт не згадував, а незадовго до смерті надав йому довіреність на право розпоряджатися двома рахунками в АТ КБ «ПриватБанк».
5.           Вважав, що заповіт не міг бути підписаний його батьком, оскільки підпис батька у заповіті відрізняється від справжнього його підпису в паспорті, а також речення про особисте прочитання та особисте підписання написане не почерком батька. До того ж бажання батька передати всі грошові кошти, розміщені на банківських рахунках, відповідачу є нелогічним, оскільки на його ім'я видане доручення на розпорядження цими коштами свідчить про бажання батька передати кошти саме йому. 
6.           Зауважував, що він постійно проживав з батьками однією сім`єю, допомагав в усьому, більшість зароблених коштів він перераховував на банківські рахунки батька, у якого були вигідні депозитні умови. Натомість відповідач протягом останніх років не опікувався батьками та не спілкувався з ними.
7.           Додатково зазначав, що нотаріус неналежним чином виконав свої обов'язки, не перевірив право власності на нерухомість та інформацію щодо грошових коштів. Підписання заповіту відбулось без залучення свідків, нотаріусом не було встановлена здатність його батька самостійно прочитати заповіт у зв`язку з вадами зору. Крім того, позивач просив врахувати що напередодні складання заповіту померла дружина заповідача, і це негативно вплинуло на стан його здоров`я, у зв`язку з чим він приймав ліки, які впливають на нервову систему, знижують швидкість реакцій та увагу, а саме гідазепам. 
8.           З огляду на наведене та враховуючи уточнення позовних вимог  ОСОБА_4 просив суд визнати недійсним та скасувати заповіт його батька ОСОБА_3 , посвідчений приватним нотаріусом 
Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. від 20 жовтня 
2014 року.
Короткий зміст рішення суду першої інстанції
9.           Рішенням Богородчанського районного суду Івано-Франківської області 
від 07 квітня 2025 року позов ОСОБА_1 задоволено частково.
10.        Визнано недійсним заповіт  ОСОБА_3 , посвідчений 20 жовтня 
2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. та зареєстрований у реєстрі за № 843.
11.        У задоволенні решти позовних вимог відмовлено. Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
12.        Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що згідно з результатами проведеної повторної судово-психіатричної експертизи, поясненнями свідка ОСОБА_5 та іншими зібраними й дослідженими доказами, наявні правові підстави для висновку, що ОСОБА_3 не був здатний на момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та керувати ними. За наведених обставин належним способом захисту прав позивача є визнання оспорюваного заповіту недійсним.
Короткий зміст судового рішення суду апеляційної інстанції
13.        Постановою Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 
2025 рокуапеляційну скаргу ОСОБА_2 задоволено.
14.        Рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області 
від 07 квітня 2025 року скасовано та постановлено нове судове рішення.
15.        Позов ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про визнання недійсним та скасування заповіту ОСОБА_3 , посвідченого 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В., зареєстрованого у реєстрі за № 843, залишено без задоволення.
16.        Вирішено питання щодо розподілу судових витрат.
17.        Постанова суду апеляційної інстанції мотивована помилковістю висновків суду першої інстанції щодо наявності правових підстав для визнання оспорюваного заповіту недійсним. Зазначено про відсутність належних та допустимих доказів на підтвердження того, що заповіт підписаний не ОСОБА_3 та що він не розумів значення своїх дій і не міг ними керувати ними. Суд апеляційної інстанції взяв до уваги висновок посмертної судово-психіатричної експертизи, Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» № 124 від 10 лютого 2023 року, згідно з яким ОСОБА_3 на момент укладення заповіту від 20 жовтня 2014 року хронічним психічним захворюванням недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Доказів того, що зазначений висновок є необґрунтованим або таким, що суперечить іншим матеріалам справи або викликає сумніви в його правильності, немає. Крім того, позивачем не наведено причин неподання медичної картки його батька при проведенні вперше призначеної судом посмертної судово-психіатричної експертизи, які можна було б визнати поважними.
Узагальнені доводи касаційної скарги
18.        22 жовтня 2025 року ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат 
Храбатин А. В., через систему «Електронний суд» звернувся до Верховного Суду з касаційною скаргою, в якій просить скасувати постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року, залишити в силі рішення Богородчанського районного суду Івано-Франківської області від 07 квітня 2025 року. 
19.        Підставами касаційного оскарження рішення суду апеляційної інстанції заявник зазначає неправильне застосування судом апеляційної інстанції норм матеріального права та порушення норм процесуального права, а саме застосування норм права без урахування висновків щодо застосування норм права у подібних правовідносинах, викладених у постановах Верховного Суду                            від 20 червня 2018 року у справі № 161/17119/16-ц, від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц, від 01 червня 2023 року у справі № 696/220/21,                                       від 06 березня 2018 року у справі № 1111/4895/12 (пункт 1 частини другої                    статті 389 Цивільного процесуального кодексу України), а також вказує, що суд не дослідив зібрані у справі докази та не надав висновкам експерта належної правової оцінки (пункт 4 частини другої статті 389 ЦПК України).
20.        Касаційна скарга обґрунтована посиланням на те, що суд апеляційної інстанції безпідставно зосередив свою увагу на висновку Львівської філії Державної установи «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 10 лютого 2023 року, який було надано без урахування матеріалів, що були предметом дослідження під час проведення повторної посмертної судово-психіатричної експертизи № 359/2024 від 20 грудня 2024 року, виконаної Івано-Франківською філією тієї ж установи на підставі відповідної ухвали суду першої інстанції. 
21.        Вважає, що апеляційний суд не надав оцінки висновку повторної посмертної судово-психіатричної експертизи від 20 грудня 2024 року № 359/2024, не мотивував підстав відхилення такого доказу, не навів переконливих підстав відступу від оцінки доказів, наданої судом першої інстанції. 
22.        Акцентує увагу на необхідності не ототожнювати поняття «недієздатний» та «неусвідомлення значення своїх дій». Твердження щодо дієздатності ОСОБА_3 підтримує, однак позовні вимоги стосуються того, що заповідач не усвідомлював значення своїх дій у момент вчинення правочину, що підтверджено експертизою, показами свідків та наданими ним медичними документами.
23.        Вважає, що апеляційний суд помилково оцінив загальний стан заповідача замість його стану саме 20 жовтня 2014 року. Крім того, безпідставно прийняв нові докази, подані відповідачем, щодо його місця перебування.
Надходження касаційної скарги до суду касаційної інстанції
24.        Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року відкрито касаційне провадження у справі № 338/360/21, витребувано матеріали справи з суду першої інстанції, відмовлено у задоволенні клопотання ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Храбатин А. В., про зупинення виконанняпостанови Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року до закінчення касаційного провадження.
25.        12 листопада 2025 року матеріали цивільної справи № 338/360/21 надійшли до Верховного Суду.
26.        Ухвалою Верховного Суду від 02 грудня 2025 року справу призначено до судового розгляду колегією з п`яти суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду у складі Верховного Суду у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи за наявними у ній матеріалами.
Короткий зміст відзиву на касаційну скаргу
27.        16 листопада 2025 року ОСОБА_2 через підсистему «Електронний суд» подав до Верховного Судувідзив на касаційну скаргу ОСОБА_1 .
28.        Відзив обґрунтований посиланням на те, що суд апеляційної інстанції належним чином встановив фактичні обставини справи та надав обґрунтовану правову оцінку зібраним у справі доказам. Відповідач акцентує увагу на суперечливій поведінці позивача, який зазначав різні обставини посвідчення спірного правочину та під час розгляду справи змінював підстави для визнання оспорюваного заповіту недійсним, після проведення двох судових експертиз надавав додаткові медичні документи спадкодавця, згідно з яким останньому були встановлені діагнози без проведення відповідних досліджень.
29.        Акцентує увагу на тому, що ОСОБА_3 ніколи не перебував на психіатричному обліку, не вживав психіатричні препарати, навіть ніколи не консультувався з психіатрами. Наведену заявником судову практику Верховного Суду вважає нерелевантною спірним правовідносинам.
30.        25 листопада 2025 року  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Храбатин А. В., через систему «Електронний суд» подав до Верховного Суду відповідь на відзив ОСОБА_2 , у якій посилається на необґрунтованість доводів відповідача щодо нерелевантності наведеної ним судової практики Верховного Суду, не спростування факту вибіркового підходу апеляційного суду до оцінки доказів у справі, а також безпідставність тверджень щодо його недобросовісної поведінки. Вважає, що у відзиві відповідач фактично зосереджується на загальній характеристиці фізичного стану та побутової активності заповідача, залишаючи поза увагою юридично значимий критерій, передбачений статтею 225 Цивільного кодексу України.
Фактичні обставини справи, встановлені судами
31.        20 жовтня 2014 року приватний нотаріус Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. посвідчила заповіт (зареєстровано в реєстрі за № 843) ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який на випадок своєї смерті зробив таке розпорядження: належну йому частину квартири АДРЕСА_2 , а також всю належну йому квартиру АДРЕСА_3 заповів 
ОСОБА_1 , а всі належні йому грошові вклади (суми заощаджень з належними відсотками, компенсаціями та індексаціями) в будь-яких комерційних банках чи інших фінансових установах - заповів ОСОБА_2 .
32.         ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_3 помер.
33.        Згідно з висновком експерта Івано-Франківського НДЕКЦ 
№ СЕ-19/109/-21/9314-ПЧ від 23 жовтня 2021 року рукописні написи та підпис в графі «Підпис заповідача:» у заповіті, посвідченому 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу 
Кучак Н .В. за реєстровим номером № 843, виконані ОСОБА_3 .
34.        Згідно з висновком судово-психіатричного експерта Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» № 124 від 10 лютого 
2023 року, ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення заповіту від 20 жовтня 2014 року хронічним психічним захворюванням недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Можливий прийом ОСОБА_3 медичного препарату «Гідазепам» не викликає порушень основних психічних процесів (свідомість, сприйняття, мислення, воля, емоції, пам`ять, інтелект). «Нервове потрясіння» не є психіатричним діагнозом та відноситься до «реакції горя», що є непатологічним, психологічним від реагуванням на втрату близької людини.
35.        Із змісту вказаного висновку експертизи вбачається, що експертами проведено аналіз наданої медичної документації та встановлено, що ОСОБА_3 05 березня 2013 року оглядався лікарем - урологом, було призначено лікування з приводу урологічних причин (жодних симптомів характерних для розладів психічної діяльності під час огляду не описано). 
16 травня 2014 року ОСОБА_3 оглядався лікарем-окулістом, жодних симптомів, характерних для розладів психічної діяльності, спеціалістом не висвітлено. Також до матеріалів справи долучено два рецепти на окуляри 
(від 05 березня 2013 року та від 16 травня 2014 року), які були виписані на ім`я ОСОБА_3 . Експертами також взято до уваги покази свідків про поведінку підекспертного.
36.        За результатами повторної судово-психіатричної експертизи № 359/2024, проведеної Івано-Франківською філією судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» від 20 грудня 2024 року, ОСОБА_3 страждав органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу у формі вираженого органічного психосиндрому, згідно з МКХ-10 F 07.9. ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту 20 жовтня 2014 року.
37.        У зазначеному висновку встановлено, що на дослідження експертам було надано медичну картку амбулаторного хворого ОСОБА_3 , згідно з якою заповідачу 17 жовтня 2014 року та 23 жовтня 2014 року було діагностовано «Старечий маразм. Тривожно-депресивний розлад».
Позиція Верховного Суду
38.        Перевіривши доводи касаційної скарги та матеріали справи, колегія суддів дійшла таких висновків.
39.        Відповідно до пунктів 1, 4 частини другої статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права у випадку: якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу.
40.        Згідно з частиною першою статті 400 ЦПК України, переглядаючи у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
41.        Відповідно до частин першої, другої та п`ятої статті 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
42.        Положеннями статей 15, 16 ЦК України визначено право кожної особи на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання, а також право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу.
43.        У постанові Великої Палати Верховного Суду від 02 лютого 2021 року в справі № 925/642/19 зазначено, що порушенням вважається такий стан суб`єктивного права, за якого воно зазнало протиправного впливу з боку правопорушника, внаслідок чого суб`єктивне право особи зменшилося або зникло як таке; порушення права пов`язано з позбавленням можливості здійснити, реалізувати своє право повністю або частково. Позивач, тобто особа, яка подала позов, самостійно визначається з порушеним, невизнаним чи оспорюваним правом або охоронюваним законом інтересом, які потребують судового захисту. Обґрунтованість підстав звернення до суду оцінюються судом у кожній конкретній справі за результатами розгляду позову.
44.        Для застосування того чи іншого способу захисту, необхідно встановити які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду. При оцінці обраного позивачем способу захисту потрібно враховувати його ефективність, тобто спосіб захисту має відповідати змісту порушеного права, характеру правопорушення, та забезпечити поновлення порушеного права.
45.        Відповідно до статті 1216 ЦК України спадкуванням є перехід прав та обов`язків (спадщини) від фізичної особи, яка померла (спадкодавця), до інших осіб (спадкоємців).
46.        Статтею 1217 ЦК України передбачено, що спадкування здійснюється за заповітом або за законом.
47.        До складу спадщини входять усі права та обов`язки, що належали спадкодавцеві на момент відкриття спадщини і не припинилися внаслідок його смерті (стаття 1218 ЦК України).
48.        Відповідно до частини першої статті 1220 ЦК України спадщина відкривається внаслідок смерті особи або оголошення її померлою.
49.        Відповідно до частин першої, другої статті 1223 ЦК України право на спадкування мають особи, визначені у заповіті. 
50.        Право на спадкування виникає у день відкриття спадщини (частина третя статті 1223 ЦК України).
51.        За змістом статті 1233 ЦК України заповітом є особисте розпорядження фізичної особи на випадок своєї смерті.
52.        Право дієздатної фізичної особи на заповіт, як і будь-яке суб`єктивне цивільне право, здійснюється нею вільно, на власний розсуд (частина перша статті 12 та стаття 1234 ЦК України).
53.        Юридична природа заповіту ґрунтується на його законодавчому визначенні як особистого розпорядження фізичної особи на випадок смерті (стаття 1233 ЦК України).
54.        Правова природа цього розпорядження визначається судовою практикою як односторонній правочин, що тягне відповідні правові наслідки.
55.        Право на заповіт може бути здійснене протягом всього життя особи і включає в себе як право на складення заповіту або кількох заповітів, так і права на їх зміну чи скасування. Усі наведені правомочності заповідача в сукупності із засобами їх правової охорони та захисту є реалізацією свободи заповіту, яка є одним з основних принципів спадкового права. Свобода заповіту охоплює особисте здійснення заповідачем права на заповіт шляхом вільного волевиявлення, яке, будучи належним чином вираженим, піддається правовій охороні і після смерті заповідача. Свобода заповіту як принцип спадкового права включає, серед інших елементів, також необхідність поваги до волі заповідача та обов`язковість її виконання. Кваліфікація заповіту як нікчемного із мотивів розширеного розуміння вимог до форми і порядку його посвідчення, про які згадується у частині першій статті 1257 ЦК України, порушить принцип свободи заповіту. За відсутності дефектів волі та волевиявлення заповідача при складанні і посвідченні заповіту кваліфікація останнього як нікчемного з підстав, що прямо не передбачені ані цією статтею, ані взагалі нормами глави 85 ЦК України, по суті скасовує вільне волевиявлення заповідача без можливості виразити свою волю шляхом складання іншого заповіту у зв`язку з його смертю (постанова Великої Палати Верховного Суду від 25 травня 2021 року в справі № 522/9893/17, постанова Верховного Суду від 20 липня 2022 року в справі № 461/2565/20).
56.        Згідно з частиною другою статті 1257 ЦК України за позовом заінтересованої особи суд визнає заповіт недійсним, якщо буде встановлено, що волевиявлення заповідача не було вільним і не відповідало його волі.
57.        За змістом частини першої статті 225 ЦК України правочин, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, може бути визнаний судом недійсним за позовом цієї особи, а в разі її смерті - за позовом інших осіб, чиї цивільні права або інтереси порушені.
58.        Наявність підстав для визнання оспорюваного правочину недійсним і порушення суб`єктивного цивільного права або інтересу особи, яка звернулася до суду, має встановлюватися саме на момент вчинення оспорюваного правочину (постанова Верховного Суду в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 19 лютого 2024 року у справі № 567/3/22, постанова Верховного Суду від 17 червня 2021 року в справі № 761/12692/17).
59.        У постанові Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 листопада 2019 року у справі № 496/4851/14-ц зазначено, що правила статті 225 ЦК України поширюються на ті випадки, коли фізичну особу не визнано недієздатною, однак у момент вчинення правочину особа перебувала у такому стані, коли вона не могла усвідомлювати значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо).Тобто, для визнання правочину недійсним необхідна наявність факту, що особа саме у момент укладення договору не усвідомлювала значення своїх дій та не могла керувати ними. Для визначення наявності такого стану на момент укладення правочину суд відповідно до пункту 2 частини першої статті 145 ЦПК України 2004 року (пункт 2 частини першої статті 105 ЦПК України) зобов`язаний призначити судово-психіатричну експертизу за клопотанням хоча б однієї зі сторін. Справи про визнання правочину недійсним із цих підстав вирішуються з урахуванням як висновку судово-психіатричної експертизи, так і інших доказів відповідно до статті 212 ЦПК України 2004 року (стаття 89 ЦПК України). Висновок такої експертизи має стосуватися стану особи саме на момент вчинення правочину. Висновок про тимчасову недієздатність учасника такого правочину слід робити, перш за все, на основі доказів, які свідчать про внутрішній, психічний стан особи в момент вчинення правочину. Хоча висновок експертизи в такій справі є лише одним з доказів у справі і йому слід давати належну оцінку в сукупності з іншими доказами будь-які зовнішні обставини (показання свідків про поведінку особи тощо) мають лише побічне значення для встановлення того, чи була здатною особа в конкретний момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. Висновок експертизи має бути категоричним та не може ґрунтуватись на припущеннях (частина четверта статті 60 ЦПК України 2004 року, частина шоста статті 81 ЦПК України).
60.        Тлумачення наведених норм права дає підстави для висновку, що для визнання правочину недійсним на підставі, передбаченій частиною першою  статті 225 ЦК України, може бути лише абсолютна неспроможність особи в момент вчинення правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними. 
61.        В справі про оспорювання правочину, який дієздатна фізична особа вчинила у момент, коли вона не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними, позивач має довести не тільки стан фізичної особи в момент вчинення правочину (тимчасовий психічний розлад, нервове потрясіння тощо), але й те що під впливом такого стану фізична особа не усвідомлювала значення своїх дій та (або) не могла керувати ними (постанова Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19).
62.             Згідно з частинами першою-третьою статті 12, частинами першою п`ятою, шостою статті 81 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях.
63.             Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (частина друга статті 78 ЦПК України).
64.        Відповідно до статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
65.        Велика Палата Верховного Суду неодноразово наголошувала на необхідності застосування передбачених процесуальним законом стандартів доказування та зазначала, що принцип змагальності забезпечує повноту дослідження обставин справи. Зокрема, цей принцип передбачає покладення тягаря доказування на сторони. Водночас цей принцип не створює для суду обов`язок вважати доведеною та встановленою обставину, про яку стверджує сторона. Таку обставину треба доказувати таким чином, аби реалізувати стандарт більшої переконливості, за яким висновок про існування стверджуваної обставини з урахуванням поданих доказів видається вірогіднішим, ніж протилежний (пункт 81 постанови Великої Палати Верховного Суду від 18 березня 2020 року у справі № 129/1033/13-ц).
66.        Цивільна справа повинна бути вирішена з урахуванням балансу вірогідностей. Суд повинен вирішити, чи існує вірогідність того, що на підставі наданих доказів, а також правдивості тверджень заявника, вимога цього заявника заслуговує на довіру.
67.        У справі, що переглядається в касаційному порядку, за клопотанням позивача було проведено три судові експертизи, за результатами яких до матеріалів справи було долучено: 
-         висновок експерта Івано-Франківського НДЕКЦ № СЕ-19/109/-21/9314-ПЧ від 23 жовтня 2021 року, згідно з яким рукописні написи та підпис в графі «Підпис заповідача:» у заповіті, посвідченому 20 жовтня 2014 року приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н .В. за реєстровим номером № 843, виконані ОСОБА_3 ; 
-          висновок судово-психіатричного експерта Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» № 124 від 10 лютого 2023 року, згідно з яким ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер 
ІНФОРМАЦІЯ_1 на момент укладення заповіту від 20 жовтня 2014 року хронічним психічним захворюванням недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними; 
-         висновок повторної судово-психіатричної експертизи № 359/2024, проведеної Івано-Франківською філією судових експертиз ДУ «Інститут судової психіатрії МОЗ України» від 20 грудня 2024 року, згідно з яким ОСОБА_3 страждав органічним ураженням головного мозку судинного ґенезу у формі вираженого органічного психосиндрому, згідно з МКХ-10 F 07.9.                ОСОБА_3 не міг розуміти значення своїх дій та не міг керувати ними на момент складання заповіту 20 жовтня 2014 року.
68.        Надавши правову оцінку порядку призначення зазначених експертиз, надання документів, необхідних для їх проведення, а також обґрунтованості висновків двох судово-психіатричних експертиз, які містять кардинально протилежні один одному висновки, суд апеляційної інстанції, з урахуванням поведінки спадкодавця, його спадкоємців та інших доказів у справі, дійшов достатньо мотивованого висновку щодо відсутності правових підстав для категоричного висновку про абсолютну неспроможність ОСОБА_3 в момент вчинення оспорюваного правочину розуміти значення своїх дій та (або) керувати ними.
69.        Апеляційним судом враховано, що обґрунтовуючи вимоги про визнання заповіту ОСОБА_3 від 20 жовтня 2014 року недійсним позивач посилався на те, що напередодні складання заповіту померла дружина заповідача, що негативно вплинуло на стан його здоров`я, у зв`язку з чим він приймав ліки «Гідазепам», які впливають на нервову систему, знижують швидкість реакцій та увагу. Позивач вважав, що під впливом цього препарату, пережитого стресу батько під тиском відповідача підписав оспорюваний ним заповіт. Про наявність у ОСОБА_3 , з яким він постійно проживав, хронічних психічних захворювань, або інших хворобливих розладів психічної діяльності, які б потребували звернення до лікарів та призначення відповідних медичних обстежень і лікування, ОСОБА_1 не зазначав.
70.        За клопотанням позивача та на підставі наданих ним документів було проведено посмертну судово-психіатричну експертизу, на вирішення якої поставлено питання: «Чи розумів ОСОБА_3 в момент складення заповіту, посвідченого приватним нотаріусом Івано-Франківського міського нотаріального округу Кучак Н. В. 20 жовтня 2014 року, значення своїх дій та чи міг керувати ними внаслідок нервового потрясіння, психічного розладу, прийому денного транквілізатора «Гідазепам» після смерті ІНФОРМАЦІЯ_3 своєї дружини ОСОБА_6 .?».
71.        Згідно з наданим висновком судово-психіатричного експерта № 124 Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 10 лютого 2023 року, експертами проведено аналіз наданої медичної документації, наявності у заповідача скарг щодо стану його здоров'я, звернення до відповідних лікарів (уролога, окуліста), симптоматики наявних у нього проблем зі здоров'ям. Крім того, звернуто увагу на спосіб життя ОСОБА_3 та його емоційний стан після смерті його дружини, про який повідомляли допитані судом свідки.
72.        Зазначені дані у їх сукупності дали підстави для категоричного висновку експертів, що ОСОБА_3 , ІНФОРМАЦІЯ_2 , який помер ІНФОРМАЦІЯ_1 , на момент укладення заповіту від 20 жовтня 2014 року хронічним психічним захворюванням недоумством, тимчасовим або іншим хворобливим розладом психічної діяльності не страждав, міг усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними. Можливий прийом ОСОБА_3 медичного препарату «Гідазепам» не викликає порушень основних психічних процесів (свідомість, сприйняття, мислення, воля, емоції, пам`ять, інтелект). «Нервове потрясіння» не є психіатричним діагнозом та відноситься до «реакції горя», що є непатологічним, психологічним реагуванням на втрату близької людини.
73.        Колегія суддів погоджується з висновками суду апеляційної інстанції, що висновок судово-психіатричного експерта № 124 Львівської філії 
судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії, судово-психіатричної експертизи та моніторингу наркотиків МОЗ України» від 10 лютого 2023 року є достатньо обґрунтованим, узгоджується з іншими письмовими доказами, показами допитаних свідків, а також встановлюєпсихічний стан заповідача та його здатність усвідомлювати значення своїх дій та керувати ними саме на момент вчинення заповіту.
74.        Водночас, призначаючи повторну посмертну судово-психіатричну експертизу та надаючи експертам нову медичну документацію 
ОСОБА_3 з діагностованим йому 17 жовтня 2014 року та 23 жовтня 2014 року захворюванням «Старечий маразм. Тривожно-депресивний розлад», суд першої інстанції не перевірив походження та достовірність наданої позивачем нової медичної документації з встановленим ОСОБА_3 діагнозом. Посилання на подання позивачем висновку судово-психіатричного експерта Львівської філії судово-психіатричних експертиз ДУ «Інститут психіатрії МОЗ України» № 90 від 25 січня 2024 року, складеного у межах досудового розслідування кримінального провадження № 12023091120000090, відкритого за заявою ОСОБА_1 від 06 квітня 2023 року, є недостатнім, з огляду на те, що питання, яке досліджувалось експертами у зазначеному висновку (чи міг ОСОБА_3 піддаватися впливу інших осіб), є відмінним від питання, яке ставилось перед експертами при призначенні посмертної судово-психіатричної експертизи у цій справі.
75.        З урахуванням принципу свободи заповіту, а також загальних принципів цивільного права,зокрема, добросовісності, справедливості та розумності, сумніви щододійсності, чинності та виконуваності заповіту померлого спадкодавця повинні тлумачитися судом на користь йогодійсності, чинності та виконуваності. Схожі правові висновки були викладені у постановах Верховного Суду від 10 березня 2021 року в справі № 607/11746/17, від 25 червня 2024 року у справі № 303/4032/21.
76.        Колегія суддів також звертає увагу, що проведений ОСОБА_3 розподіл його майна в оспорюваному заповіті є подібним до узгодженого сторонами розподілу спадкового майна, яке увійшло до складу спадщини, відкритої після смерті їхньої матері ОСОБА_6 , згідно з укладеним ними спадковим договором від 08 квітня 2015 року. Крім того, довіреність на розпорядження грошовими коштами, які обліковуються на банківських рахунках ОСОБА_3 , останній надавав обом своїм синам - сторонам у справі.
77.        Суд апеляційної інстанції правильно визначився з характером спірних правовідносин, нормами права, які підлягають застосуванню та надавши обґрунтовану правову оцінку наявним у матеріалах справи доказам у їх сукупності, дійшов мотивованого висновку про відсутність правових підстав для задоволення позову.
78.        Доводи касаційної скарги зазначених висновків суду не спростовують, фактично зводяться до переоцінки доказів.
79.        Слід зазначити, що встановлення обставин справи, дослідження та оцінка доказів є прерогативою судів першої та апеляційної інстанцій. Це передбачено статтями 77, 78, 79, 80, 89, 367 ЦПК України. Суд касаційної інстанції не наділений повноваженнями втручатися в оцінку доказів (постанова Великої Палата Верховного Суду від 16 січня 2019 року у справі № 373/2054/16-ц). 
80.        Посилання касаційної скарги на порушення судом апеляційної інстанції норм процесуального права в частині прийняття нових доказів щодо перетину відповідачем кордону України колегія суддів відхиляє, з огляду на те, що такі докази не вплинули на прийняття судом рішення по суті спору.
81.        Аналізуючи питання обсягу дослідження доводів заявника по суті спору та їх відображення в оскарженому судовому рішенні, питання вмотивованості висновків суду апеляційної інстанції, Верховний Суд виходить з того, що у справі, яка розглядається сторонам надано мотивовану відповідь на всі істотні питання, що виникають при кваліфікації спірних відносин, а доводи, викладені у касаційній скарзі, не спростовують обґрунтованих та правильних висновків апеляційного суду.
82.        Висновки суду апеляційної інстанції, з урахуванням встановлених у цій справі фактичних обставин та оцінки доказів у їх сукупності, не суперечать висновкам Верховного Суду, на які посилається заявник у касаційній скарзі. 
83.        Зважаючи на різноманітність правовідносин та обставин, які стають підставою для виникнення спорів у судах, ураховуючи фактичні обставини, які встановлюються судами на підставі наданих сторонами доказів у кожній конкретній справі, суди повинні самостійно здійснювати аналіз правовідносин та оцінку релевантності і необхідності застосування правових висновків Великої Палати Верховного Суду в кожній конкретній справі (постанови Великої Палати Верховного Суду від 22 лютого 2022 року у справі № 201/16373/16-ц, 
від 08 серпня 2023 року у справі № 910/8115/19(910/13492/21)).
84.        Відповідно до статті 410 ЦПК України суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо визнає, що рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права.
85.        Не може бути скасоване правильне по суті і законне рішення з одних лише формальних міркувань.
86.        З урахуванням доводів касаційної скарги  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Храбатин А. В., які стали підставою для відкриття касаційного провадження у справі, меж касаційного перегляду справи, визначених                 статтею 400 ЦПК України, колегія суддів дійшла висновку про відсутність підстав для скасування оскарженого судового рішення.
Керуючись статтями 402, 409, 410, 415, 416, 418, 419 ЦПК України, Верховний Суд у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду 
ПОСТАНОВИВ:
1.           Касаційну скаргу  ОСОБА_1 , від імені якого діє адвокат Храбатин Андрій Васильович, залишити без задоволення.
2.           Постанову Івано-Франківського апеляційного суду від 06 жовтня 2025 року залишити без змін.
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
 
Головуючий                                                                                       Є. В. Синельников
 
Судді:                                                                                        О. М. Осіян
 
                                                                                                 Н. Ю. Сакара
 
   О. В. Ступак
 
   В. В. Шипович