У Х В А Л А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

30 грудня 2025 року
м. Київ
справа № 639/1041/25
провадження № 61-16100ск25
Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду: Ситнік О. М. (суддя-доповідач), Ігнатенка В. М., Фаловської І. М.
розглянувши касаційну скаргу ОСОБА_1 на ухвалу Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова 
від 21 лютого 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду 
від 23 травня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова 
від 11 червня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду 
від 06 листопада 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області - державного службовця Баєвої Галини про визнання незаконними рішення і дій, відшкодування матеріальної й моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії та
ВСТАНОВИВ:
У лютому 2025 року ОСОБА_1 звернулася до суду з позовом до Начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області (далі - ГУ ПФУ у Харківській області) - державного службовця ОСОБА_2 , в якому просила:
- визнати незаконним рішення про відмову в призначенні субсидії від 06 грудня 2023 року за підписом ОСОБА_2 з посиланням на постанову Кабінету Міністрів України від 21 жовтня 1995 року № 848, яка створила колізію права з більш пізніми нормативними актами і була застосована протиправно з урахуванням положень статті 8 Конституції України та листа Міністерства юстиції України «Щодо практики застосування норм права у випадку колізії» від 26 грудня 
2008 року № 758-0-2-08-19;
- відшкодувати матеріальну і моральну шкоду, нанесену незаконним рішенням про відмову в призначенні субсидії на оплату житлово-комунальних послуг 
(далі - ЖКП) на 2023-2024 роки в розмірі до сплати за ЖКП не більше 10 % від отриманого пенсіонером, інвалідом доходу, у розмірі 100 000,00 грн за рахунок державного бюджету із подальшим регресом із винної особи - ОСОБА_2 у розмірі, що дорівнює місячній зарплаті;
- визнати незаконним невиконання вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 2073-ІХ про відкриття адміністративного провадження після отримання заяви від 12 листопада 2024 року про порушення посадовими особами ГУ ПФУ у Харківській області конституційного права на соціальний захист позивача державним службовцем на посаді начальника 
ГУ ПФУ у Харківській області ОСОБА_3 ;
- відшкодувати матеріальну і моральну шкоду, нанесену начальником ГУ ПФУ у Харківській області - державним службовцем Баєвою Г. через невідкриття і непроведення адміністративного провадження за протиправним рішенням про відмову в оформленні субсидії на ЖКП на 2023-2024 роки в розрахунку до сплати за ЖКП пенсіонером, інвалідом не більше 10 % від отриманого доходу згідно постановою Кабінету Міністрів України від 14 липня 2010 року № 621 та наказом Міністерства праці та соціальної політики України від 22 липня 2010 року № 202 в розмірі 100 000,00 грн за рахунок державного бюджету із подальшим регресом із винної особи у сумі місячної зарплати відповідачки ОСОБА_2 ;
- зобов`язати державного службовця ОСОБА_4 виконати вимоги Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 2073-ІХ і відкрити адміністративне провадження за заявою від 12 листопада 2024 року з подальшим постановленням адміністративного акта.
21 лютого 2025 року ухвалою Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова цивільну справу за позовом ОСОБА_1 передано на розгляд до Шевченківського (раніше - Дзержинський) районного суду м. Харкова за підсудністю.
23 травня 2025 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення, а ухвалу Шевченківського (раніше - Дзержинський) районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року залишено без змін.
11 червня 2025 року ухвалою Шевченківського районного суду м. Харкова відмовлено у відкритті провадження в справі за позовом ОСОБА_1 .
Ухвала суду першої інстанції мотивована тим, що позивачкою пред`явлено позов про визнання дій та бездіяльності протиправними посадової особи пенсійного фонду, у зв`язку з чим спір не підлягає розгляду у порядку цивільного судочинства.
19 червня 2025 року ухвалою Верховного Суду відмовлено у відкритті касаційного оскарження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова 
від 21 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 23 травня 2025 року.
06 листопада 2025 року постановою Харківського апеляційного суду апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишено без задоволення.
Ухвалу Шевченківського районного суду від 11 червня 2025 року залишено без змін.
У грудні 2025 року ОСОБА_1 засобами поштового зв`язку звернулася до Верховного Суду із касаційною скаргою на ухвалу Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 11 червня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року, в якій просить їх скасувати.
Касаційна скарга мотивована тим, що висновок судів про передачу справи за територіальною підсудністю є незаконним. Суди помилково виснували про те, що справа підлягає розгляду в порядку адміністративного судочинства, а тому необґрунтовано відмовили у відкритті провадження в справі.
Необхідно відмовити у відкритті касаційного провадження, з огляду на таке.
Відповідно до вимог частини другої статті 389 Цивільного процесуального кодексу України (далі - ЦПК України) підставами для касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
Щодо оскарження ухвали Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду від 23 травня 2025 року.
Однією з основних засад судочинства в Україні є забезпечення права на апеляційний перегляд справи та у визначених законом випадках - на касаційне оскарження судового рішення (пункт 8 частини другої статті 129 Конституції України).
Згідно із пунктом 1 частини першої статті 389 ЦПК України учасники справи, а також особи, які не брали участі у справі, якщо суд вирішив питання про їхні права, свободи, інтереси та (або) обов`язки, мають право оскаржити у касаційному порядку рішення суду першої інстанції після апеляційного перегляду справи та постанову суду апеляційної інстанції, крім судових рішень, визначених у частині третій цієї статті.
Пунктом 3 частини другої статті 394 ЦПК України передбачено, що суд відмовляє у відкритті касаційного провадження у справі, якщо є постанова про залишення касаційної скарги цієї особи без задоволення або ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
У силу вказаної імперативної норми процесуального права повторне касаційне оскарження судового рішення однією і тією ж особою заборонено, а тому у відкритті касаційного провадження у справі необхідно відмовити.
Таке процесуальне обмеження, передбачене пунктом 3 частини другої 
статті 394 ЦПК України, щодо повторної подачі касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадження на те саме судове рішення є загальним для всіх суб`єктів, що узгоджується зі статтею 129 Конституції України, якою як одну із засад судочинства визначено рівність усіх учасників судового процесу перед законом і судом, а тому не може бути визнане обмеженням права доступу до суду в розумінні пункту 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
За результатом розгляду касаційної скарги ОСОБА_1 на ухвалу Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова 
від 21 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду 
від 23 травня 2025 року судом касаційної інстанції 19 червня 2025 року постановлено ухвалу про відмову у відкритті касаційного провадження на підставі пункту 1 частини другої статті 394 ЦПК України.
Отже, відсутні правові підстави для розгляду поданої вдруге ОСОБА_1 касаційної скарги на ухвалу Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року та постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2025 року.
Верховний Суд як суд касаційної інстанції відповідно до норм чинного ЦПК України не наділений повноваженнями щодо перегляду касаційних скарг на судове рішення, коли є ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою цієї особи на це саме судове рішення.
ЦПК України не передбачає інститут перегляду судових рішень після їх перегляду в касаційному порядку за касаційною скаргою особи, яка уже реалізувала своє право на касаційне оскарження того самого (тих самих) судових рішень.
Відповідно до частини четвертої статті 10 ЦПК України суд застосовує під час розгляду справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод 
(далі - Конвенція) і протоколи до неї, згоду на обов`язковість яких надано Верховною Радою України, та практику Європейського суду з прав людини 
(далі - ЄСПЛ) як джерело права.
Згідно з позицією ЄСПЛ, висловленою в рішенні від 21 лютого 1975 року в справі «Ґолдер проти Сполученого Королівства», заява № 4451/70, право доступу до суду є невід`ємною складовою права на суд, гарантованого пунктом 1 статті 6 Конвенції.
«Право на суд» не є абсолютним. Воно може бути піддане обмеженням, дозволеним за змістом, тому що право на доступ до суду за самою своєю природою потребує регулювання з боку держави. Гарантуючи сторонам право доступу до суду для визначення їх «цивільних прав та обов`язків», пункт 1 статті 6 Конвенції залишає державі вільний вибір засобів, що використовуватимуться для досягнення цієї мети (рішення ЄСПЛ від 16 червня 2001 року в справі «Креуз проти Польщі», заява № 28249/95).
Правова визначеність передбачає дотримання принципу res judicata, тобто принципу остаточності рішення, недопустимості повторного розгляду вже вирішеної справи. Жодна сторона не має права домагатися перегляду кінцевого й обов`язкового рішення тільки з метою проведення нового слухання та вирішення справи (рішення в справі «Світлана Науменко проти України» 
від 09 листопада 2004 року, заява № 41984/98, § 53).
Учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається (частина перша статті 44 ЦПК України).
Процесуальному праву притаманний принцип процесуальної доброї совісті (постанова Верховного Суду від 30 травня 2024 року в справі № 229/7156/19 (провадження № 61-4283св24)).
В ухвалах від 05 листопада 2024 року в справі № 182/1163/21 (провадження 
№ 61-14043ск24), від 25 березня 2025 року в справі № 752/6921/21 (провадження № 61-2731ск25), від 15 квітня 2025 року в справі № 465/6015/19 (провадження № 61-4246ск25) Касаційний цивільний суд у складі Верховного Суду також виснував про відсутність правових підстав для відкриття провадження в справі з огляду на те, що повторне подання касаційної скарги після відмови у відкритті касаційного провадженняна те саме судове рішення не передбачено.
Щодо оскарження ухвали Шевченківського районного суду м. Харкова 
від 11 червня 2025 року та постанови Харківського апеляційного суду 
від 06 листопада 2025 року.
Відповідно до частини третьої статті 3 ЦПК України провадження у цивільних справах здійснюється відповідно до законів, чинних на час вчинення окремих процесуальних дій, розгляду і вирішення справи.
Відповідно до статті 124 Конституції України закріплено, що правосуддя в Україні здійснюють виключно суди. Юрисдикція судів поширюється на будь-який юридичний спір та будь-яке кримінальне обвинувачення. У передбачених законом випадках суди розглядають також інші справи.
Згідно зі статтею 125 Конституції України судоустрій в Україні будується за принципами територіальності й спеціалізації та визначається законом.
Як визначено частиною першою статті 18 Закону України від 02 червня
2016 року № 1402-VIII «Про судоустрій і статус суддів» суди спеціалізуються на розгляді цивільних, кримінальних, господарських, адміністративних справ, а також справ про адміністративні правопорушення.
Судова юрисдикція - це компетенція спеціально уповноважених органів судової влади здійснювати правосуддя у формі визначеного законом виду судочинства щодо визначеного кола правовідносин.
Критеріями розмежування судової юрисдикції, тобто передбаченими законом умовами, за яких певна справа підлягає розгляду за правилами того чи іншого виду судочинства, є суб`єктний склад правовідносин, предмет спору та характер спірних матеріальних правовідносин. Крім того, таким критерієм може бути пряма вказівка в законі на вид судочинства, в якому розглядається визначена категорія справ.
Відповідно до частини першої статті 19 ЦПК України суди розглядають у порядку цивільного судочинства справи, що виникають із цивільних, земельних, трудових, сімейних, житлових та інших правовідносин, крім справ, розгляд яких здійснюється в порядку іншого судочинства.
Справою адміністративної юрисдикції у розумінні пункту 1 частини першої статті 4 Кодексу адміністративного судочинства України (далі - КАС України) є переданий на вирішення адміністративного суду публічно-правовий спір.
За правилами пункту 1 частини першої статті 19 КАС України юрисдикція адміністративних судів поширюється на публічно-правові спори, зокрема, спори фізичних чи юридичних осіб із суб`єктом владних повноважень щодо оскарження його рішень (нормативно-правових актів чи правових актів індивідуальної дії), дій чи бездіяльності.
Визначальною ознакою справи адміністративної юрисдикції є наявність публічно-правового спору, тобто спору, у якому хоча б одна сторона здійснює публічно-владні управлінські функції і який виник у зв`язку з виконанням або невиконанням такою стороною зазначених функцій.
З наведеного вбачається, що до адміністративної юрисдикції відноситься справа, яка виникає зі спору в публічно-правових відносинах, що стосується цих відносин, коли один з його учасників - суб`єкт владних повноважень, здійснює владні управлінські функції, у цьому процесі або за його результатами владно впливає на фізичну чи юридичну особу та порушує їх права, свободи чи інтереси в межах публічно-правових відносин.
Ознаками приватноправових відносин є юридична рівність та майнова самостійність їх учасників, наявність майнового чи немайнового, особистого інтересу суб`єкта. Спір буде мати приватноправовий характер, якщо він обумовлений порушенням приватного права (як правило майнового) певного суб`єкта, що підлягає захисту в спосіб, передбачений законодавством для сфери приватноправових відносин, навіть і в тому випадку, якщо до порушення приватного права призвели владні управлінські дії суб`єкта владних повноважень.
У пункті 7 частини першої статті 4 КАС України зазначено, що суб`єкт владних повноважень - орган державної влади, орган місцевого самоврядування, їх посадова чи службова особа, інший суб`єкт при здійсненні ними публічно-владних управлінських функцій на підставі законодавства, в тому числі на виконання делегованих повноважень, або наданні адміністративних послуг.
Отже, до компетенції адміністративних судів належать спори фізичних чи юридичних осіб з органом державної влади, органом місцевого самоврядування, їхньою посадовою або службовою особою, предметом яких є перевірка законності рішень, дій чи бездіяльності цих органів (осіб), прийнятих або вчинених ними при здійсненні владних управлінських функцій.
Як убачається з матеріалів касаційного оскарження та оскаржуваних судових рішень, ОСОБА_1 , звертаючись до суду з позовом, просила визнати незаконним рішення посадової особи ГУ ПФУ у Харківській області:
про відмову у призначенні субсидії;
про відшкодування шкоди, нанесеної вказаним незаконним рішенням про відмову у призначенні субсидії;
про визнання незаконним невиконання вимог Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 2073-ІХ про відкриття адміністративного провадження;
про зобов`язаня виконати дії та відшкодувати шкоду.
Отже, відповідачем у справі є суб`єкт владних повноважень, який здійснює владні управлінські функції на основі законодавства, позивачка оскаржує його дії щодо неналежного виконання посадових обов`язків та невиконання Закону України «Про адміністративну процедуру» від 17 лютого 2022 року № 207.
Відповідно до пункту 1 Положення про Пенсійний фонд України, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України від 23 липня 2014 року № 280, Пенсійний фонд України є центральним органом виконавчої влади, діяльність якого спрямовується і координується Кабінетом Міністрів України через Міністра соціальної політики, що реалізує державну політику з питань пенсійного забезпечення та ведення обліку осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному соціальному страхуванню.
У частині п`ятій статті 21 КАС України визначено, що вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, або вимоги про витребування майна, вилученого на підставі рішення суб`єкта владних повноважень, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше такі вимоги вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства.
Відповідно до частини п`ятої статті 21, частини першої статті 19 КАС України у їх поєднані вбачається, що юрисдикція спору про відшкодування шкоди із суб`єкта владних повноважень визначається як за правовою природою правовідносин, зокрема публічно-правових, так і у зв`язку з тим, чи пред`явлено позов про відшкодування шкоди в одному проваджені з вимогою про вирішення публічно-правового спору.
У постанові Великої Палати Верховного Суду від 08 квітня 2020 року в справі 
№ 180/1560/16-а (провадження № 11-1123апп19) зазначено, що: «за правилами частини другої статті 21 КАС вимоги про відшкодування шкоди, заподіяної протиправними рішеннями, діями чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень або іншим порушенням прав, свобод та інтересів суб`єктів публічно-правових відносин, розглядаються адміністративним судом, якщо вони заявлені в одному провадженні з вимогою вирішити публічно-правовий спір. Інакше вимоги про відшкодування шкоди вирішуються судами в порядку цивільного або господарського судочинства. Отже, адміністративні суди можуть розглядати вимоги про відшкодування шкоди лише за наявності таких умов: вимоги мають стосуватися шкоди, завданої лише суб`єктом владних повноважень; такі вимоги мають бути поєднані з вимогою про визнання протиправними рішення, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень. В іншому випадку спірні відносини з приводу відшкодування шкоди мають приватноправовий характер та, як наслідок, не можуть бути предметом справи, віднесеної до адміністративної юрисдикції.»
У самій касаційній скарзі заявниця уточнила, що позов подано до посадової особи, державного службовця державного органу, а саме ГУ ПФУ України в Харківській області про визнання дій неправомірними та у зв`язку з цим - відшкодування шкоди, спричиненої такими діями.
Ураховуючи те, що спір про визнання незаконними рішення і дій посадової особи ГУ ПФУ у Харківській області підлягає розгляду за правилами адміністративного судочинства, позовні вимоги про відшкодування шкоди також підлягають розгляду у порядку адміністративного судочинства.
Спори, які виникають у судах у зв`язку з невиконанням суб`єктом владних повноважень своїх функцій (щодо його незаконних дій та/або зобов`язання до виконання таких повноважень), та ухвалення за результатами розгляду цих спорів судових рішень не змінює правову природу та характер правовідносин, які виникли між сторонами, тому спори щодо порушення своїх зобов`язань суб`єктом владних повноважень, зокрема щодо перерахування, нарахування, виплати грошових сум, у тому числі після судового рішення або на його виконання, повинні розглядатись судами за юрисдикцією, визначеною відповідно до характеру цих правовідносин.
Оскільки правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, тому колегія суддів вважає, що касаційна скарга є необґрунтованою та у відкритті касаційного провадження слід відмовити.
Доводи касаційної скарги висновків суду не спростовують, на законність судових рішень не впливають.
Ураховуючи наведене, суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, правильного виснував, що спір у справі є публічно-правовим та підпадає під юрисдикцію адміністративного суду.
Верховний Суд погоджується із відповідними висновками судів попередніх інстанцій, оскільки вони відповідають нормам чинного законодавства, якими регулюються спірні правовідносини та усталеній судовій практиці.
Доводи касаційної скарги зводяться до власного тлумачення норм процесуального права та незгоди із судовими рішеннями.
Зі змісту касаційної скарги, оскаржуваних судових рішень убачається, що скарга є необґрунтованою, правильне застосування судами пункту 1 частини першої статті 186 ЦПК України є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення, наслідки розгляду такої скарги не мають значення для формування єдиної правозастосовчої практики, а наведені в ній доводи не дають підстав для висновків щодо незаконності та неправильності судових рішень, тому є підстави для відмови у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою.
Відповідно до частини четвертої статті 394 ЦПК України у разі оскарження ухвали (крім ухвали, якою закінчено розгляд справи) суд може визнати касаційну скаргу необґрунтованою та відмовити у відкритті касаційного провадження, якщо правильне застосування норми права є очевидним і не викликає розумних сумнівів щодо її застосування чи тлумачення.
Згідно з частинами п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України питання про відкриття касаційного провадження у випадку, передбаченому частиною четвертою цієї статті, вирішує колегія суддів у складі трьох суддів. Ухвала про відмову у відкритті касаційного провадження повинна містити мотиви, з яких суд дійшов висновку про відсутність підстав для відкриття касаційного провадження.
Керуючись статтею 390, пунктом 1 частини другої, частинами четвертою, п`ятою та шостою статті 394 ЦПК України Верховний Суд у складі колегії суддів Третьої судової палати Касаційного цивільного суду
ПОСТАНОВИВ:
Відмовити у відкритті касаційного провадження за касаційною скаргою ОСОБА_1 на ухвалу Новобаварського (раніше - Жовтневий) районного суду м. Харкова від 21 лютого 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 23 травня 2025 року, ухвалу Шевченківського районного суду м. Харкова від 11 червня 2025 року, постанову Харківського апеляційного суду від 06 листопада 2025 року в справі за позовом ОСОБА_1 до Начальника Головного управління Пенсійного фонду України у Харківській області - державного службовця Баєвої Галини про визнання незаконними рішення і дій, відшкодування матеріальної й моральної шкоди, зобов`язання вчинити дії. 
Копію ухвали та додані до скарги матеріали направити особі, яка подавала касаційну скаргу.
Ухвала оскарженню не підлягає.
Судді: О. М. Ситнік
В. М. Ігнатенко
І. М. Фаловська