номер провадження справи 24/163/25

ГОСПОДАРСЬКИЙ СУД ЗАПОРІЗЬКОЇ ОБЛАСТІ

РІШЕННЯ
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

26.01.2026 Справа № 908/3464/25
м.Запоріжжя Запорізької області 

Господарський суд Запорізької області у складі судді Азізбекян Тетяни Анатоліївни, за участю секретаря судового засідання Коваль А.К., розглянувши в судовому засіданні матеріали справи № 908/3464/25
за позовом: Товариства з обмеженою відповідальністю “Хімконтинент” (08325, Київська обл., Бориспільський р-н, село Щасливе, вул. Волошкова, буд. 7, код ЄДРПОУ 34812584)
до відповідача: Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЛДІ ГРУП” (69035, м. Запоріжжя, просп. Маяковського, буд. 11, код ЄДРПОУ 40202342)
про стягнення 76414,26 грн.

за участю представників:
від позивача: не прибув
від відповідача: не прибув

СУТЬ СПОРУ:

До Господарського суду Запорізької області надійшла позовна заява (сформована у системі “Електронний суд” 30.12.2025, зареєстрована в канцелярії суду за вх. №4407/08-07/25 від 30.12.2025) Товариства з обмеженою відповідальністю “Хімконтинент” до Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЛДІ ГРУП” про стягнення з відповідача збитків у розмірі 76414,26 грн, завданих неповерненням майна за договором відповідального зберігання майна від 26.03.2020.
Позовні вимоги вмотивовані невиконанням відповідачем умов договору відповідального зберігання майна від 26.03.2020 щодо повернення переданого на зберігання майна (вінільного полімеру Neolith марки P6700T у кількості 600,00 кг) на вимогу Поклажодавця. За поясненнями позивача, ним на адресу відповідача двічі, 09.07.2025 та 08.08.2025, направлялась вимога вих. №19 від 08.07.2025 про повернення майна з відповідального зберігання за договором відповідального зберігання майна від 26.03.2020 протягом семи днів з моменту отримання цієї вимоги. Відповідач вимоги позивача залишив без відповіді та задоволення. Позивач вважає, що невиконання відповідачем вимог про повернення майна на вимогу Поклажодавця надає всі підстави вважати, що відповідачем майно втрачено, так як місцезнаходження майна на даний час позивачу не відомо. Посилаючись на приписи ст.ст. 22, 936, 938, 942, 949, 953 ЦК України, позивач просив позов задовольнити. 
Згідно з протоколом автоматизованого розподілу від 18.11.2025 здійснено автоматичний розподіл судової справи між суддями, присвоєно єдиний унікальний номер судової справи 908/3464/25 та визначено до розгляду судді Азізбекян Т.А.
Ухвалою від 19.11.2025 прийнято позовну заяву до розгляду та відкрити провадження у справі. Присвоєно справі номер провадження 24/163/25. Ухвалено здійснювати розгляд справи за правилами спрощеного позовного провадження із повідомленням (викликом) сторін, судове засідання призначено на 17.12.2025 о 10 год. 30 хв.
11.12.2025 через систему “Електронний суд” від представника позивача надійшла заява про проведення судового засідання без участі.
Ухвалою від 16.12.2025 розгляд справи перенесено на 22.12.2025 о 10 год. 00 хв.
У зв`язку із нез`явленням у судове засідання представників сторін, ухвалою від 22.12.2025 розгляд справи відкладено на 26.01.2026 о 10 год. 30 хв. 
Відповідно до ч. 3 ст. 222 Господарського процесуального кодексу України, враховуючи неявку представників сторін, судовий процес 26.01.2026 проводився без застосування засобів технічної фіксації судового процесу.
Правова позиція позивача викладена у позовній заяві. Заяву представника позивача про розгляд справи без його участі у судовому засіданні судом задоволено.
Відповідач у судове засідання 26.01.2026 не прибув, про причини неявки суд не повідомив. Клопотань про розгляд справи за відсутності уповноваженого представника відповідача або про відкладення розгляду справи на адресу суду не надходило. Про дату, час та місце проведення судового засідання був повідомлений своєчасно та належним чином. Своїм правом бути присутніми у судовому засіданні відповідач не скористався. Письмового відзиву не надав.
Оскільки у відповідача електронний кабінет відсутній, повідомлення його про відкриття провадження у справі здійснено шляхом направлення ухвали суду на його поштову адресу. 
Направлена на поштову адресу відповідача ухвала суду від 08.07.2024 повернулась до суду з відміткою пошти “адресат відмовився, за закінченням терміну зберігання”. 
Згідно зі ст. 93 ЦК України місцезнаходження юридичної особи визначається місцем її державної реєстрації, якщо інше не встановлено законом.
Відповідно до ч. 4 ст. 9 Закону “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань” в Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань, зокрема, містяться відомості про місцезнаходження.
Судом перевірено адресу відповідача у Єдиному державному реєстрі юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань та з`ясовано, що місцезнаходженням Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЛДІ ГРУП” є: 69035, м. Запоріжжя, просп. Маяковського, буд. 11, і саме на вказану адресу направлялась ухвала суду. 
Статтею 10 Закону України “Про державну реєстрацію юридичних осіб, фізичних осіб-підприємців та громадських формувань” встановлено, якщо документи та відомості, що підлягають внесенню до Єдиного державного реєстру, внесені до нього, такі документи та відомості вважаються достовірними і можуть бути використані у спорі з третьою особою. 
Згідно з п. 4 ч. 6 ст. 242 ГПК України днем вручення судового рішення є день проставлення у поштовому відділенні відмітки про відмову отримати копію судового рішення чи відмітки про відсутність особи за адресою місцезнаходження, місця проживання чи перебування особи, повідомленою цією особою суду. 
У разі, якщо ухвалу про вчинення відповідної процесуальної дії направлено судом за належною адресою, тобто повідомленою суду стороною, і повернуто підприємством зв`язку з посиланням на відсутність (вибуття) адресата, відмову від одержання, закінчення строку зберігання поштового відправлення тощо, то вважається, що адресат повідомлений про вчинення відповідної процесуальної дії (висновок Верховного Суду, викладений у постанові від 25.06.2018 у справі № 904/9904/17). 
Враховуючи повернення до суду поштового відправлення з ухвалою з позначкою “адресат відмовився, за закінченням терміну зберігання”, ухвала господарського суду вважається врученою відповідачу.
Нормами Господарського процесуального кодексу України визначено, що учасники судового процесу зобов`язані повідомляти суд про зміну свого місцезнаходження чи місця проживання під час розгляду справи. У разі відсутності заяви про зміну місця проживання ухвала про повідомлення чи виклик надсилається учасникам судового процесу, які не мають офіційної електронної адреси, та за відсутності можливості сповістити їх за допомогою інших засобів зв`язку, які забезпечують фіксацію повідомлення або виклику, за останньою відомою суду адресою і вважається врученою, навіть якщо відповідний учасник судового процесу за цією адресою більше не знаходиться або не проживає (ч. 7 ст. 120 ГПК України).
В постанові Верховного Суду від 08.04.2019 у справі № 922/2887/16 викладена правова позиція, що сам лише факт не отримання кореспонденції, якою суд, з додержанням вимог процесуального закону, надсилав ухвалу за належною адресою та яка повернулася в суд у зв`язку з її неотриманням адресатом, вказує на суб`єктивну поведінку сторони щодо отримання кореспонденції, яка надходила на його адресу. 
Як звернув увагу Верховний Суд у складі колегії Касаційного господарського суду у постанові від 19.02.2020 у справі № 910/16409/15, свідоме неотримання судової кореспонденції, яка направлялася за офіційною юридичною адресою, є порушенням норм процесуального права та може бути розцінено судом як дії, спрямовані на затягування розгляду справи та свідчити про зловживання процесуальними правами учасника справи, які направлені на перешкоджання здійснення своєчасного розгляду справи.
Враховуючи наведене, суд дійшов висновку, що неотримання ухвали суду у даній справі відповідачем та повернення її до суду з відповідною відміткою є наслідком дій/бездіяльності відповідача щодо її належного отримання, тобто його власною волею.
Отже, судом вжито необхідних та достатніх заходів для повідомлення відповідача про відкриття провадження у справі № 908/3464/26 та розгляд справи. 
Судом також враховано, що відповідно до позиції Європейського суду з прав людини, викладеної у рішенні у справі “Пономарьов проти України” від 03.04.2008, сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. 
Таким чином, не лише на суд покладається обов`язок належного повідомлення сторін про час та місце судового засідання, але й сторони повинні вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження.
Про хід розгляду справи відповідач міг дізнатись з офіційного веб-порталу Судової влади України “Єдиний державний реєстр судових рішень”://reyestr.court.gov.ua/. Названий веб-портал згідно з Законом України “Про доступ до судових рішень” № 3262-IV від 22.12.2005 є відкритим для безоплатного цілодобового користування.
Відзив на адресу суду від відповідача не надійшов ні у встановлений в ухвалі суду від 19.11.2026 у справі № 908/3464/26 процесуальний строк для подачі відзиву, ні пізніше, будь-яких клопотань чи заяв до суду від відповідача також не надходило.
Згідно ст. 165 ГПК України у разі ненадання відповідачем відзиву у встановлений судом строк без поважних причин, суд вирішує справу за наявними матеріалами.
У відповідності до ст. 42 ГПК України учасники справи зобов`язані виявляти повагу до суду та до інших учасників судового процесу; сприяти своєчасному, всебічному, повному та об`єктивному встановленню всіх обставин справи; з`являтися в судове засідання за викликом суду, якщо їх явка визнана судом обов`язковою; подавати усі наявні у них докази в порядку та строки, встановлені законом або судом, не приховувати докази; надавати суду повні і достовірні пояснення з питань, які ставляться судом, а також учасниками справи в судовому засіданні; виконувати процесуальні дії у встановлені законом або судом строки; виконувати інші процесуальні обов`язки, визначені законом або судом.
Згідно ч. 1 ст. 202 ГПК України, неявка у судове засідання будь-якого учасника справи за умови, що його належним чином повідомлено про дату, час і місце цього засідання, не перешкоджає розгляду справи по суті, крім випадків, визначених цією статтею.
Оскільки судом належним чином виконано обов`язок та вжито заходи щодо повідомлення відповідача про розгляд справи, неявка в судове засідання представника відповідача не перешкоджає розгляду справи, суд дійшов висновку про можливість розгляду справи за наявними матеріалами.
У судовому засіданні 26.01.2026 справу розглянуто, ухвалено рішення.
Дослідивши матеріали справи, суд

УСТАНОВИВ:

Товариством з обмеженою відповідальністю «Хімконтинент» (Поклажлодавець, позивач у справі) та Товариством з обмеженою відповідальністю «Білді Груп» (Зберігач, відповідач у справі) укладений договір відповідального зберігання майна від 26.03.2020 (надалі – Договір). 
У відповідності до п. 1.1 Договору, в порядку та на умовах визначених цим Договором, Поклажодавець передає, а Зберігач приймає на відповідальне зберігання протягом строку цього Договору майно, що визначене у акті приймання-передачі майна, що є невід`ємною частиною цього Договору. 
Відповідно до п. 1.2 Договору, місце зберігання майна: 69106, м. Запоріжжя, вул. Фінальна, 1Б. 
Згідно із п. 1.3 Договору, приймання майна на відповідальне зберігання та повернення його з відповідального зберігання здійснюється Сторонами за актами приймання-передачі, які є невід`ємною частиною цього Договору. 
Пунктом 1.4 Договору передбачено, що перелік майна, яке передається на відповідальне зберігання згідно з цим Договором, його кількість, вартість та комплектність визначаються сторонами у актах приймання-передачі. 
За визначенням п. 3.3 Договору, Поклажодавець має право у будь-який час вимагати у Зберігача повернення майна, яке знаходиться на зберігання (всього або його частини). 
Плата за зберігання майна становить 100 грн на рік та підлягає сплаті на користь Зберігача шляхом перерахування в безготівковій формі на поточний рахунок протягом 10 днів після повернення майна з відповідального зберігання (п. 4.1 Договору). 
Відповідно до п. 5.2 Договору, Зберігач несе відповідальність за збереження та цілісність майна з моменту передання майна на зберігання і до моменту його повернення Поклажодавцеві. У випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передано на зберігання, або його частини, Зберігач повинен за свій рахунок відшкодувати Поклажодавцеві завдану шкоду. 
Пунктами 7.1, 7.2 Договору визначено, що цей Договір вважається укладеним і набирає чинності з моменту його підписання сторонами та скріплення печатками сторін. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент визначений у п. 7.1 цього Договору та закінчується 31 грудня 2020 року. 
21.12.2020 сторонами укладено Додаткову угоду №1 до Договору, у відповідності до якої до Договору були внесені зміни, а саме п. 7.2. Договору сторони домовились викласти в наступній редакції: 
«п. 7.2. Строк цього Договору починає свій перебіг у момент, визначений у п. 7.1. цього Договору та закінчується 31 грудня 2020 року. Якщо жодна із сторін не пізніше ніж за 30 (тридцять) календарних днів до дня закінчення терміну дії цього Договору не заявить у письмовій формі (рекомендованим листом з повідомленням про вручення чи в інший спосіб у письмовій формі) про свій намір припинити договірні відносини або змінити умови цього Договору, то цей Договір вважається продовженим на кожний наступний календарний рік на тих же умовах». 
26.05.2021, у відповідності до умов Договору, позивачем на відповідальне зберігання відповідачу було передано майно, а саме: вінільний полімер Neolith марки P6700T у кількості 600,00 кг, що підтверджується двосторонньо підписаним Актом приймання-передачі майна №16 від 26 травня 2021 року (надалі – Акт). 
Відповідно до п. 1 Акта, сторони, керуючись ст.ст. 524, 533 ЦК України, стоони домовились визначити загальну вартість майна у грошовому еквіваленті в іноземній валюті, яка становить 1560 Євро в т.ч. ПДВ, що за курсом продажу Євро встановленого АТ «КБ «ПРИВАТБАНК» на міжбанківському валютному ринку станом на 26.05.2021 становить 52806,00 грн. 
09 липня 2025 року позивачем на адресу відповідача було направлено вимогу за вих. №19 від 08.07.2025 року про повернення майна з відповідального зберігання за договором відповідального зберігання майна від 26 березня 2020 року протягом семи днів з моменту отримання цієї вимоги. Відповідач зазначену вище вимогу позивача залишив без відповіді та задоволення.
08 серпня 2025 року позивачем на адресу відповідача було повторно направлено вимогу за вих. №19 від 08.07.2025 року про повернення майна з відповідального зберігання за договором відповідального зберігання майна від 26 березня 2020 року протягом семи днів з моменту отримання вимоги цієї. Відповідач зазначену вище вимогу позивача залишив без відповіді та задоволення. 
15.09.2025 позивачем на адресу відповідача направлено претензію вих. № 28 від 09.09.2025 з вимогою протягом семи днів з моменту отримання даної претензії погасити заборгованість в розмірі 76128,00 грн (вартість неповернутого майна 1560,00 Євро за курсом Приватбанку на міжбанківському валютному ринку станом на 09.09.2025).
За твердженням позивача, відповідач свідомо ухиляється від виконання своїх обов`язків за Договором, не отримує поштову кореспонденцію та не відповідає на телефонні дзвінки, через що позивач не має змоги жодним чином перевірити наявність майна за місцем зберігання, його стан та повернути його з відповідального зберігання. Зазначені вище факти дають всі підстави вважати, що відповідач ухиляється від повернення майна, яке знаходилось на зберіганні порушуючи тим самим п. 3.3 Договору та ч.1. ст. 953 ЦК України. 
Невиконання відповідачем зобов`язання щодо повернення переданого йому за Договором на зберігання майна і, як наслідок, невідшкодування позивачу вартості втраченого майна, стало підставою для звернення позивача до суду за захистом своїх порушених прав та інтересів.
Проаналізувавши фактичні обставини справи, оцінивши представлені докази, суд визнав позовні вимоги такими, що підлягають задоволенню з наступних підстав.
Згідно із ч. 1 ст. 175 Господарського кодексу України (тут і надалі – в редакції до 28.08.2025, чинній на момент спірних правовідносин), майново-господарськими визнаються цивільно-правові зобов`язання, що виникають між учасниками господарських відносин при здійсненні господарської діяльності, в силу яких зобов`язана сторона повинна вчинити певну господарську дію на користь другої сторони або утримуватись від певної дії, а управнена сторона має право вимагати від зобов`язаної сторони виконання її обов`язку. Майнові зобов`язання, які виникають між учасниками господарських відносин, регулюються Цивільним кодексом України (ЦК України) з урахуванням особливостей, передбачених ГК України. 
Господарські взаємовідносини сторін врегульовано договором відповідального зберігання майна від 26.03.2020.
Матеріали справи свідчать, що між сторонами склалися господарські відносини на підставі укладеного ними Договору, який породив взаємні обов`язки: обов`язком позивача стало передання майна (вінільний полімер Neolith марки P6700T у кількості 600,00 кг) на зберігання, а обов`язком відповідача – прийняття майна на зберігання та повернення його на вимогу Поклажодавця. 
Відповідно до ч. 1 ст. 936 Цивільного кодексу України за договором зберігання одна сторона (зберігач) зобов`язується зберігати річ, яка передана їй другою стороною (поклажодавцем), і повернути її поклажодавцеві у схоронності.
Статтею 938 Цивільного кодексу України передбачено, що зберігач зобов`язаний зберігати річ протягом строку, встановленого у договорі зберігання. Якщо строк зберігання у договорі зберігання не встановлений і не може бути визначений виходячи з його умов, зберігач зобов`язаний зберігати річ до пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення. Якщо строк зберігання речі визначений моментом пред`явлення поклажодавцем вимоги про її повернення, зберігач має право зі спливом звичайного за цих обставин строку зберігання вимагати від поклажодавця забрати цю річ в розумний строк.
Згідно із ч. 1 ст. 949 Цивільного кодексу України зберігач зобов`язаний повернути поклажодавцеві річ, яка була передана на зберігання, або відповідну кількість речей такого самого роду та такої самої якості. 
Статтею 629 Цивільного кодексу України визначено, що договір є обов`язковим для виконання сторонами.
Згідно зі статтями 525, 526 ЦК України одностороння відмова від зобов`язання або одностороння зміна його умов не допускається, якщо інше не встановлено договором або законом. Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства.
Аналогічні положення містить ст. 193 Господарського кодексу України.
Відповідно до ч. 1 ст. 530 ЦК України, якщо у зобов`язанні встановлений строк (термін) його виконання, то воно підлягає виконанню у цей строк (термін). Зобов`язання, строк (термін) виконання якого визначений вказівкою на подію, яка неминуче має настати, підлягає виконанню з настанням цієї події. 
Обставини справи свідчать, що на виконання умов Договору ТОВ “Хімконтинент” (Поклажодавцем) передано, а ТОВ “БІЛДІ ГРУП” (Зберігачем) прийнято на відповідальне зберігання майно: вінільний полімер Neolith марки P6700T у кількості 600,00 кг, вартість якого згідно акта приймання-передачі становить 1560,00 Євро.
Пунктом 3.3 Договору сторонами визначено повернення майна за вимогою Поклажодавця.
З урахуванням викладеного, суд дійшов висновку про те, що строк виконання зобов`язання щодо повернення майна зі зберігання, є таким, що настав з моменту спливу визначеного у направленій на адресу відповідача вимозі від 08.07.2025 семиденного строку.
Відповідач свої зобов`язання, всупереч умов Договору та вимог чинного законодавства України, не виконав. 
Статтею 610 Цивільного кодексу України передбачено, що порушенням зобов`язання є його невиконання або виконання з порушенням умов, визначених змістом зобов`язання (неналежне виконання). 
Факт порушення відповідачем умов, визначених змістом зобов`язання, та факт неповернення на вимогу позивача переданого на відповідальне зберігання майна є доведеним. Доказів повернення майна або відшкодування його вартості відповідачем суду не надано.
З часу направлення позивачем вимоги щодо повернення переданого на зберігання майна, останнім на виконання своїх зобов`язань жодних дій не здійснено, після пред`явлення позову відповідач наміру вчинити дії по виконанню своїх зобов`язань не висловлював.
Пунктом 5.2 Договору визначено відповідальність відповідача у випадку втрати (нестачі) або пошкодження майна, яке передано на зберігання або його частини, у вигляді відшкодування шкоди.
Відповідно до частин 1, 2 статті 623 ЦК України боржник, який порушив зобов`язання, має відшкодувати кредиторові завдані цим збитки. Розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. 
Згідно ст. 22 ЦК України особа, якій завдано збитків у результаті порушення її цивільного права, має право на їх відшкодування. Збитками є: втрати, яких особа зазнала у зв`язку зі знищенням або пошкодженням речі, а також витрати, які особа зробила або мусить зробити для відновлення свого порушеного права (реальні збитки); доходи, які особа могла б реально одержати за звичайних обставин, якби її право не було порушене (упущена вигода).
Відповідно до ст. 224 ГК України, учасник господарських відносин, який порушив господарське зобов`язання або установлені вимоги щодо здійснення господарської діяльності, повинен відшкодувати завдані цим збитки суб`єкту, права або законні інтереси якого порушено. Під збитками розуміються витрати, зроблені управненою стороною, втрата або пошкодження її майна, а також не одержані нею доходи, які управнена сторона одержала б у разі належного виконання зобов`язання або додержання правил здійснення господарської діяльності другою стороною.
Статтею 225 ГК України визначено, що до складу збитків, що підлягають відшкодуванню особою, яка допустила господарське правопорушення, включаються: вартість втраченого, пошкодженого або знищеного майна, визначена відповідно до вимог законодавства; додаткові витрати (штрафні санкції, сплачені іншим суб`єктам, вартість додаткових робіт, додатково витрачених матеріалів тощо), понесені стороною, яка зазнала збитків внаслідок порушення зобов`язання другою стороною; неодержаний прибуток (втрачена вигода), на який сторона, яка зазнала збитків, мала право розраховувати у разі належного виконання зобов`язання другою стороною; матеріальна компенсація моральної шкоди у випадках, передбачених законом.
Для застосування такої міри відповідальності як відшкодування збитків необхідною є наявність всіх чотирьох загальних умов відповідальності, а саме: протиправної поведінки боржника, що полягає у невиконанні або неналежному виконанні ним зобов`язання; наявності шкоди (збитки - це грошове вираження шкоди); причинного зв`язку між протиправною поведінкою та завданою шкодою; вини боржника. За відсутності хоча б однієї із названих умов цивільно-правова відповідальність у виді відшкодування майнової шкоди не настає
У даному спорі з боку відповідача має місце невиконання обов`язку з повернення майна, що свідчить про протиправність поведінки відповідача. Неповернення майна з вини відповідача вказує на наявність причинно-наслідкового зв`язку між допущеним порушенням та наслідками, якими є понесені збитки у розмірі вартості втраченого майна. 
За таких обставин є доведеним склад цивільного правопорушення.
Відповідно до частини другої, третьої статті 623 ЦК України розмір збитків, завданих порушенням зобов`язання, доказується кредитором. Збитки визначаються з урахуванням ринкових цін, що існували на день добровільного задоволення боржником вимоги кредитора у місці, де зобов`язання має бути виконане, а якщо вимога не була задоволена добровільно, - у день пред`явлення позову, якщо інше не встановлено договором або законом. Суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення.
Положення частини третьої статті 623 ЦК України конкретизують загальний принцип повного відшкодування (частина третя статті 22 ЦК України), а тому є справедливими й для будь-яких інших правовідносин. Оскільки у будь-якому випадку йдеться про те, що кредитор має отримати рішення про присудження відшкодування, реальна грошова цінність якого є адекватною економічній ситуації в суспільстві та цінності відповідних матеріальних благ на момент ухвалення судом відповідного рішення. При ухваленні рішення про стягнення збитків суд має найбільш повно відновити порушене право кредитора.
Водночас суд може задовольнити вимогу про відшкодування збитків, беручи до уваги ринкові ціни, що існували на день ухвалення рішення, керуючись при цьому загальними принципами повного відшкодування збитків, справедливості, добросовісності та розумності.
У відповідності до п. 1.1 Акту приймання-передачі майна № 16 від 26.05.2021, загальна вартість Товару, вказана в цьому Акті в грошовому еквіваленті в іноземній валюті є постійною і зміні не підлягає. 
Згідно п. 1.2. Акту, загальна вартість Товару, вказана в цьому Акті в гривні, змінюється в разі зміни курсу. 
Відповідно до положень ст. 524 ЦК України, зобов`язання має бути виражене у грошовій одиниці України - гривні. Сторони можуть визначити грошовий еквівалент зобов`язання в іноземній валюті.
Згідно із ст. 533 ЦК України, грошове зобов`язання має бути виконане у гривнях. Якщо у зобов`язанні визначено грошовий еквівалент в іноземній валюті, сума, що підлягає сплаті у гривнях, визначається за офіційним курсом відповідної валюти на день платежу, якщо інший порядок її визначення не встановлений договором або законом чи іншим нормативно-правовим актом. Використання іноземної валюти, а також платіжних документів в іноземній валюті при здійсненні розрахунків на території України за зобов`язаннями допускається у випадках, порядку та на умовах, встановлених законом.
Відповідно до офіційного курсу гривні щодо іноземних валют, встановленого Національним банком України, станом на дату позовної заяви (17 листопада 2025 року) курс гривні щодо Євро становить: 48,9835 грн за 1 євро. 
Таким чином, розмір збитків завданих позивачу неповерненням майна складає 76414,26 грн (1560 євро * 48,9835 грн). 
З огляду на викладене, пред`явлена позивачем вимога про стягнення з відповідача вартості непоставленого товару за Договором у сумі 76414,26 грн є обґрунтованою та підтвердженою належними доказами.
Станом на час прийняття рішення судом у справі доказів на підтвердження виконання відповідачем зобов`язання за договорами в частині повернення переданого згідно умов Договору на відповідальне зберігання майна суду не надано, а отже вимога позивача про стягнення з відповідача збитків у розмірі 76414,26 грн, завданих неповерненням майна, підлягає задоволенню.
Відповідно до ст.ст. 7, 13 Господарського процесуального кодексу України, правосуддя в господарських судах здійснюється на засадах рівності всіх юридичних осіб незалежно від організаційно-правової форми, форми власності, підпорядкування, місцезнаходження, місця створення та реєстрації, законодавства, відповідно до якого створена юридична особа, та інших обставин. Судочинство у господарських судах здійснюється на засадах змагальності сторін. 
Відповідно до статті 74 ГПК України, кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Обставини, які відповідно до законодавства повинні бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування (ст.ст. 73, 77 ГПК України).
Частинами 1, 2 ст. 86 ГПК України передбачено, що суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також вірогідність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності.
Позивачем доведено обґрунтованість та правомірність заявлених позовних вимог.
Відповідач не скористався наданим йому законом правом відповідно до ст. 74 ГПК України, визнані судом обґрунтованими позовні вимоги не спростував, доказів, які могли б свідчити про виконання ним обов`язку з повернення майна з відповідального зберігання на вимогу позивача або відшкодування вартості майна, суду не надав. 
Таким чином, дослідивши матеріали справи та надані докази суд дійшов висновку про задоволення позовних вимог у повному обсязі.
Враховуючи, що позов подано через підсистему “Електронний суд” та приписи ст. 4 Закону України “Про судовий збір”, з урахуванням коефіцієнту 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору, витрати по сплаті судового збору відповідно до п. 2 ч. 1 ст. 129 Господарського процесуального кодексу України покладаються на відповідача шляхом стягнення з відповідача на користь позивача 2 422,40 грн судового збору.
Також, суд констатує наявність підстав для повернення з Державного бюджету суми зайво сплаченого судового збору. 
З наявних матеріалів справи слідує, що ТОВ “Хімконтинент” при поданні позову сплачено судовий збір у розмірі 3028,00 грн (платіжна інструкція № 14 від 17.11.2025).
Частиною 1 ст. 4 Закону України «Про судовий збір» встановлено, що судовий збір справляється у відповідному розмірі від прожиткового мінімуму для працездатних осіб, встановленого законом на 1 січня календарного року, в якому відповідна заява або скарга подається до суду, - у відсотковому співвідношенні до ціни позову та у фіксованому розмірі.
У відповідності до п.п. 1-2 п. 2 ч. 2 ст.4 Закону України «Про судовий збір», за подання до господарського суду позовної заяви майнового характеру справляється судовий збір 1,5% ціни позову, але не менше 1 розміру прожиткового мінімуму для працездатних осіб і не більше 350 розмірів прожиткового мінімуму для працездатних осіб, а немайнового характеру 1 розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб.
Законом України «Про Державний бюджет України на 2025 рік» розмір прожиткового мінімуму для працездатних осіб з 01.01.2025 встановлений на рівні 3028,00 грн.
Одночасно, при поданні до суду процесуальних документів, передбачених частиною другою цієї статті, в електронній формі - застосовується коефіцієнт 0,8 для пониження відповідного розміру ставки судового збору (ч. 3 ст. 4 Закону України «Про судовий збір»).
Приймаючи до уваги викладене, а також враховуючи, що заявлено вимоги майнового характеру, у розумінні Закону України «Про судовий збір» судовий збір за подання означеного позову із застосуванням коефіцієнту 0,8 становить 2422,40 грн (3028,00 грн. х 0,8).
Таким чином суд виходить з того, що позивач сплатив суму судового збору у більшому розмірі, ніж передбачено. При цьому, сума зайво сплаченого судового збору складає 605,60 грн.
Відповідно до п. 1 ч. 1 ст. 7 Закону України “Про судовий збір”, сплачена сума судового збору повертається за клопотанням особи, яка його сплатила за ухвалою суду в разі зменшення розміру позовних вимог або внесення судового збору в більшому розмірі, ніж встановлено законом.
Отже, сума зайво сплаченого Товариством з обмеженою відповідальністю “Хімконтинент” судового збору в розмірі 605,60 грн підлягає поверненню позивачу з державного бюджету - за наявності відповідного клопотання позивача. 
Керуючись ст. ст. 129, 231, 233, 238, 240, 241, 247-252 Господарського процесуального кодексу України, суд

ВИРІШИВ:

Позов задовольнити повністю.
Стягнути з Товариства з обмеженою відповідальністю “БІЛДІ ГРУП” (69035, м. Запоріжжя, просп. Маяковського, буд. 11, код ЄДРПОУ 40202342) на користь Товариства з обмеженою відповідальністю “Хімконтинент” (08325, Київська обл., Бориспільський р-н, село Щасливе, вул. Волошкова, буд. 7, код ЄДРПОУ 34812584) збитки у розмірі 76414 (сімдесят шість тисяч чотириста чотирнадцять) грн 26 коп., завданих неповерненням майна та 2422 (дві тисячі чотириста двадцять дві) грн 40 коп. судового збору.
Видати наказ після набрання рішенням законної сили.

Рішення господарського суду набирає законної сили після закінчення строку подання апеляційної скарги, якщо апеляційну скаргу не було подано. У разі подання апеляційної скарги рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після повернення апеляційної скарги, відмови у відкритті чи закриття апеляційного провадження або прийняття постанови суду апеляційної інстанції за наслідками апеляційного перегляду.
Апеляційна скарга на рішення суду подається протягом двадцяти днів з дня його проголошення. Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини рішення суду, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст судового рішення складено 29.01.2026.

Суддя Т.А. Азізбекян