ДНІПРОВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
Провадження № 22-ц/803/280/26 Справа № 199/11245/23 	  	Суддя у 1-й інстанції - Руденко В.В. Суддя у 2-й інстанції - Агєєв О. В.	

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

28 січня 2026 року м. Дніпро

Дніпровський апеляційний суд у складі:
головуючого судді Агєєва О.В.,
суддів: Космачевської Т.В., Халаджи О.В.
за участю секретаря судового засідання: Кирилішиної В.Д.

розглянувши у відкритому судовому засіданні у м.Дніпро цивільну справу №199/11245/23 за позовом Заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Маріупольського району Донецької області до ОСОБА_1 , третя особа: Дочірнє підприємство «Ілліч-Агро Донбас» Публічного акціонерного товариства «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча», про витребування земельної ділянки, за апеляційною скаргою заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Маріупольського району Донецької області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року,ухвалене у складі судді Руденко В.В., -

ВСТАНОВИВ:

Позивач перший заступник керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Маріупольського району Донецької області звернувся до Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська з позовом до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки.
В обґрунтування позовних вимог посилався на те, що 25 березня 2020 року державним реєстратором Мангушської районної державної адміністрації Попруженком А.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №36122862 про право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.
Вказує, що підставою для внесення запису вказано наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 1205-СГ від 10 березня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності».
Водночас, Лівобережною окружною прокуратурою опрацьовано дані офіційного сайту Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру (https://land.gov.ua) щодо прийнятих цим органом наказів.
За результатом опрацювання встановлено, що ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не приймався наказ №1205-СГ від 10 березня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки ОСОБА_1 безоплатно передано з земель державної власності у приватну власність земельну ділянку з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420, площею 2 га для ведення товарного сільськогосподарського виробництва на території Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.
Згідно з відповіддю ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №10-5.0.3-107/2-23 від 20 січня 2023 року наказ №1205-СГ від 10 березня 2020 року щодо надання дозволу на розробку проектів землеустрою на земельну ділянку 1421784400:04:000:1420 Головним управлінням не приймався.
Крім того, ГУ Держгеокадастру у Донецькій області надано належним чином завірену копію наказу №1205-СГ від 03 березня 2020 року, але іншого змісту, а саме про відмову ОСОБА_2 у наданні дозволу на розробку проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Марийського району Донецької області за межами населених пунктів, розмір земельної ділянки 2,0000 га.
При цьому, під наказом №1205-СГ від 10 березня 2020 року «Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», копія якого міститься у реєстраційній справі, зазначені посада та прізвище підписанта - «начальник Іван Якименко».
Наказ №1205-СГ від 03 березня 2020 року «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», яким ОСОБА_2 відмовлено у затвердженні документації із землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Марийського району Донецької області за межами населених пунктів, розмір земельної ділянки 2,0000 га підписано в.о. начальника Тетяною Підгорною з накладенням її особистого підпису.
Тобто, зміст наказу №1205-СГ від 03 березня 2020 року, не відповідає змісту наказу з тим же номером, але іншою датою, що міститься у реєстраційній справі у Державному реєстрі речових прав на нерухоме майно щодо земельної ділянки з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420.
Крім цього, відповідно до листа Державної служби України з питань геодезії, картографії та кадастру №10-28-0.152-8694/2-23 від 17 серпня 2023 року, встановлено, що 03 березня 2020 року та 10 березня 2020 року обов`язки начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області виконувала Підгорна Т.О.
Таким чином, саме Підгорна Т.О. мала повноваження на підписання наказів з питання розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення 03 березня та 10 березня 2020 року.
Тобто, ні 03 березня 2020 року, ні 10 березня 2020 року Якименко І.В. не мав повноважень на підписання наказу №1205-СГ«Про надання земельної ділянки у власність без зміни цільового призначення», яким ОСОБА_1 нібито, надано безоплатно у власність земельну ділянку з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420.
Згідно з листом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області № 10-5-0.3-2136/2-23 від 26 вересня 2023 року, ОСОБА_1 зверталась до Управління із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки безоплатно у власність.
Зазначає, що наказом Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №4242-СГ від 03 вересня 2019 року «Про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою», їй надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності для ведення особистого селянського господарства на території Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області.
Проте наказ про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки ОСОБА_1 ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не приймався.
Згідно інформації ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №10-5-0.62-2246/2-23 від 09 жовтня 2023 року всі документи, зокрема накази з питань розпорядження земельними ділянками сільськогосподарського призначення реєструються в автоматичному режимі в автоматизованій системі діловодства СЕД «ДОК ПРОФ», починаючи з 01 жовтня 2019 року.
Також Головним управлінням зазначено, що за результатами державної експертизи технічного захисту інформації встановлено, що комплекс засобів захисту надійно забезпечує захист інформації, розміщеної у системі «СЕД «ДОК ПРОФ».
Тобто підстави вважати, що накази, надані ГУ Держгеокадастру у Донецькій області є недостовірними, відсутні.
Таким чином, державою ніколи не приймалося рішення про відчуження земельної ділянки 1421784400:04:000:1420, а остання вибула з державної власності поза її волею.
У зв`язку з викладеним позивач просив суд витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Кальчицької сільської ради Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2 га з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420 для ведення особистого селянського господарства на території Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області.

Рішенням Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року у задоволенні позову заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Маріупольського району Донецької області до ОСОБА_1 про витребування земельної ділянки – відмовлено.

Не погодившись з зазначеним судовим рішенням, заступник керівника Донецької обласної прокуратури подав апеляційну скаргу, в якій вважає, що вказане рішення суду прийнято з неправильним застосуванням норм матеріального права, а висновки суду не відповідають обставинам справи.
В обґрунтування скарги зазначає, що прокурором в якості доказу надано до суду оригінал наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 03 березня 2020 року № 1205-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою», який судом оглянуто, надану копію суддею особисто завірено та долучено до матеріалів справи.
Вказує, що наявність цього наказу стосовно ОСОБА_2 з аналогічним номером спростовує факт затвердження ОСОБА_1 проекту землеустрою та надання земельної ділянки у власність.
Вважає, що ОСОБА_3 не мав повноважень підписувати наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 березня 2020 року №1205-СГ, на підставі якого зареєстроване право власності за ОСОБА_1 .
Зазначає, що органи Держгеокадастру використовують систему «СЕД «ДОК ПРОФ» для реєстрації всіх наказів, зокрема наказів з розпорядження землями сільськогосподарського призначення державної власності.
Зауважує, що ОСОБА_1 не надала суду належні докази свого звернення до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області з клопотанням щодо одержання дозволу на розроблення проекту землеустрою, а залучена за власною ініціативою третя особа ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча» не є учасником відносин щодо набуття ОСОБА_1 права власності на земельну ділянку та не може висловити належної позиції щодо спірних правовідносин та надати належні докази на підтвердження цього.
Вказує, що судом першої інстанції проігноровано вказані докази без наведення причин їх відхилення або неприйняття їх до уваги, також, суд першої інстанції безпідставно прирівняв презумпцію законності права власності до неспростовного факту.
Зазначає, що ОСОБА_1 видавався тільки один наказ про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою на підставі її клопотання від 29 серпня 2019 року, однак з клопотанням про затвердження проекту землеустрою та надання у власність земельної ділянки до ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не зверталась.
Наказ про затвердження проекту землеустрою та надання безоплатно у власність земельної ділянки відносно ОСОБА_1 не приймався.
Наполягає, що відбулося вибуття земельної ділянки з державної власності поза волею власника.
Зауважує, що судом першої інстанції залишено поза увагою той факт, що наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області щодо розпорядження сільськогосподарськими землями від 10 березня 2020 року у «СЕД «ДОК ПРОФ»взагалі не реєструвались, а надано пріоритет не існуючому документу, який уповноваженою особою ГУ Держгеокадастру у Донецькій області не видавався.
Судом не зазначено, яким чином та на підставі якої норми закону прокурор або позивач повинні надати оригінал наказу відносно ОСОБА_1 зі змістом щодо відведення їй у власність земельної ділянки про існування якого стверджують лише відповідач та третя особа.
Крім того, судом першої інстанції навіть не ставилось питання необхідності надання прокурором суду для огляду оригіналу не існуючого документу, а вищевказаний висновок зроблений судом вже при винесенні рішення, не забезпечивши право та можливість прокурору, позивачу та третій особі надати пояснення з цього приводу. 
Окрім цього, не погоджується з висновком суду першої інстанції щодо того, що особа, яка значиться підписантом наказу про надання ОСОБА_1 у власність земельної ділянки, не працювала на той час не спростовує сам факт волі держави щодо надання відповідачу земельної ділянки та не може бути підставою для її повернення.
Вказує, що ОСОБА_4 , який є підписантом наказу відносно ОСОБА_1 від 10 березня 2020 року, не мав повноважень на підписання вказаних наказів, оскільки на час виготовлення наказів обов`язки начальника ГУ Держгеокадастру у Донецькій області виконувала Підгорна Т.О., а 10 березня 2020 року накази СГ зовсім не приймались.
Вважає, що волевиявлення держави може виходити лише від уповноважених осіб.
Звертає увагу, що предметом спору є неприйняття ГУ Держгеокадастру у Донецькій області наказу про надання у власність ОСОБА_1 земельної ділянки з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420.
Тому суд мав досліджувати чи отримувала остання дозвіл на розробку проекту землеустрою, чи затверджувався він, проте суд першої інстанції ухилився від дослідження вказаних обставин.
Незважаючи на відсутність доказів суд першої інстанції презюмував право власності ОСОБА_1 .
При цьому, суд першої інстанції без будь-яких мотивів та обґрунтувань не прийняв до уваги ряд доказів позивача, які спростовують отримання ОСОБА_1 земельної ділянки. 
Вважає судом першої інстанції порушено рівність сторін під час розгляду справи, звільнивши відповідача від доказування.

У зв`язку з чим просить рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 рокускасувати та ухвалити нове рішення, яким позовні вимоги задовольнити у повному обсязі. 

Представник третьої особи ДП «Ілліч-Агро Донбас» ПАТ «Маріупольський металургійний комбінат імені Ілліча»- Мазуренко Р.Л. скориставшись своїм правом подав пояснення на апеляційну скаргу, в яких вважає її необґрунтованою та такою, що не підлягає задоволенню.
Вказує, що вапеляційній скарзі Апелянт підтверджує відсутність вироку, який встановлює факт підробки наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 10 березня 2020 року №1205-сг щодо відповідача, при цьому суд першої інстанції посилається на відсутність належних, допустимих та достовірних доказів, які б доводило підробку. 
Зазначає, що прокурор, не дочекавшись закінчення розслідування за відкритими кримінальними провадженнями, передчасно подав позов спираючись на вже існуючу в прокуратурі Донецької області судову практику, намагаючись довести свою позицію, не зібравши достатні та належні докази та не дослідивши усіх обставин справи, у тому числі щодо дій, які вчиняв державний орган.  
Зауважує, що ГУ Держгеокадастру направляв Прокурору, а той додавав до позову роздруківки фотокопій (в форматі pdf) наказів, що зберігаються у програмі системі електронного документообігу «ДОК ПРОФ», які згідно з законодавством не є «паперовими копіями електронних документів», отже у справу надані копії наказів від 03 березня 2020 року №1205-сг «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки», отримані з порушенням порядку - засвідчені не з оригіналу, а з копії. 
Також вважає, що суд першої інстанції відмовив у задоволенні позову про витребування земельної ділянки у відповідача через те, що стороною позивача не було виконано обов`язок доказування факту «підроблення» та факту вибуття землі з державної власності без волі уповноваженого державного органу з вірним застосуванням практики Верховного Суду щодо ст.387 ч.2 ст.328 ЦК України. Таким чином, підстави для застосування до відповідача ст.387 або ст.388 ЦКУ відсутні, оскільки відповідач отримав право власності на земельну ділянку на підставі документів, які видав уповноважений на те державний орган, та не мав підстав для сумнівів у законності отримання земельної ділянки.
Матеріали справи та встановлені судом першої інстанції обставин не містять підтвердження того, що відповідач, отримуючи земельну ділянку в порядку передбаченому законодавством, діяв недобросовісно.
Оскільки саме позивач (Прокурор) стверджував, що Наказ щодо відповідача від 10 березня 2020 є підробкою, тягар доведення цього факту покладався саме на нього.
Тому, суд першої інстанції абсолютно вірно наголосив на тому, що Прокурор не надав оригінал Наказу щодо відповідача для проведення експертного дослідження на предмет фальсифікації або встановлення його фізичної відсутності в архівах органу. Без дослідження оригіналу спірного документа, твердження про його неіснування/підробку є лише припущенням і не відповідає стандарту доказування.
Зазначає, що згідно зі статтею 328 ЦКУ право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів. Право власності вважається набутим правомірно, якщо інше прямо не випливає із закону або незаконність набуття права власності не встановлена судом. Зазначена норма встановлює презумпцію правомірності набуття права власності, котра означає, що право власності на конкретне майно вважається набутим правомірно, якщо інше не встановлено в судовому порядку або незаконність набуття права власності прямо не випливає із закону. 
Отже, факт неправомірності набуття права власності, якщо це не випливає із закону, підлягає доказуванню, а правомірність набуття права власності включає в себе законність і добросовісність такого набуття. 
Таким чином Прокурором та Апелянтом не було доведено належними та допустимими доказами незаконність та безпідставність вибуття з державної власності земельної ділянки, право власності на яку зареєстроване за відповідачем. 
Вважає рішення суду першої інстанції від 09 квітня 2025 року у справі законним та обґрунтованим, а апеляційна скарга не містить належних підстав для його скасування чи перегляду. 
У зв`язку з чим просив апеляційну скаргу заступника керівника Донецької обласної прокуратури – залишити без задоволення, а рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м. Дніпропетровська від 09 квітня 2025 року – залишити без змін. 

Прокурор в судовому засідання апеляційного суду підтримав доводи апеляційної скарги, просив її задовольнити.
Інші учасники справи в судове засідання апеляційного суду не з`явились, про дату, час та місце розгляду справи повідомлялись у встановленому законом порядку.
Апеляційний суд вважає можливим розглянути справу за відсутності учасників справи, які не з`явились в судове засідання, оскільки, відповідно до ч.2 ст.372 ЦПК України, неявка сторін або інших учасників справи, належним чином повідомлених про дату, час і місце розгляду справи, не перешкоджає розгляду справи.

Перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду в межах доводів апеляційної скарги та заявлених вимог, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга підлягає задоволенню з огляду на наступне.

Відповідно до вимог ст.263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним та обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються, як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Під час час ухвалення рішення суд вирішує, зокрема, питання чи мали місце обставини, якими обґрунтовуються вимоги та якими доказами це підтверджується, чи інші фактичні дані, що мають значення для вирішення справи та докази, що їх підтверджують.

Рішення суду зазначеним вимогам закону відповідає.

Судом втановлено, що 29 серпня 2019 ОСОБА_1 звернулась до уповноваженого органу із заявою про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення безоплатно у власність.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 05 вересня 2019 року № 4242-СГ ОСОБА_1 надано дозвіл на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності, що перебуває у запасі на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовний розмір 2,0000 га, із цільовим призначенням для ведення особистого селянського господарства.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 10 березня 2020 року №1205-СГ затверджено документацію із землеустрою (ксерокопія якого міститься в матеріалах справи при відсутності оригіналу) та надано ОСОБА_1 у власність земельну ділянку кадастровий номер 1421784400:04:000:1420, площею 2,0000 га сільськогосподарського призначення без зміни цільового призначення для ведення особистого селянського господарства, яка розташована на території Малоянисольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.
Наказом ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 03 березня 2020 року з таким же №1205-СГ «Про відмову у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою» ОСОБА_2 (корпія якого міститься в матеріалах справи і оригінал якого оглянуто колегією суддів) було відмовлено у наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки, розташованої на території Новоукраїнської сільської ради Мар`їнського району Донецької області за межами населених пунктів, орієнтовний розмір земельної ділянки 2,000 га, із цільовим призначенням – для ведення особистого селянського господарства.
25 березня 2020 року державним реєстратором Мангушської районної державної адміністрації Попруженком А.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №36122862 про право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.
Підставою для внесення запису вказано наказ Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області №1205-СГ від 10 березня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності».
28 вересня 2020 року між ДП «Ілліч-Агро Донбас» і ОСОБА_1 укладено договір оренди земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_1 передала ДП «Ілліч-Агро Донбас» в платне користування земельну ділянку кадастровий номер 1421784400:04:000:1420 для ведення особистого селянського господарства, площею 2 га, строком на 15 років.

Відмовляючи у задоволенні позовних вимог, суд першої інстанції виходив з тих підстав, що позивачем не доведено належними та допустимими доказами незаконність та безпідставність вибуття з державної власності земельної ділянки сільськогосподарського призначення площею 2,0 га з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420, право власності на яку зареєстровано за ОСОБА_1 .

Колегія суддів не може погодитись з таким висновком суду першої інстанції з огляду наступне.
Згідно зі статтею 14 Конституції України право власності на землю гарантується. Це право набувається і реалізується громадянами, юридичними особами та державою виключно відповідно до закону.
Згідно з вимогами ч.ч.1, 2 ст.328 ЦК України право власності набувається на підставах, що не заборонені законом, зокрема із правочинів.
Положеннями статті 373 ЦК України встановлено, що право власності на землю (земельну ділянку) набувається і здійснюється відповідно до закону.
Частиною 4 статті 11 ЦК України визначено, що у випадках, встановлених актами цивільного законодавства, цивільні права та обов`язки виникають безпосередньо з актів органів державної влади або органів місцевого самоврядування.
Земля в Україні може перебувати у приватній, комунальній та державній власності.
Положеннями частин 1, 2 статті 116 ЗК України передбачено, що громадяни та юридичні особи набувають право власності та право користування земельними ділянками із земель державної та комунальної власності за рішеннями органів виконавчої влади та органів місцевого самоврядування в межах їх повноважень, визначених цим Кодексом або за результатами аукціону. Набуття права на землю громадянами та юридичними особами здійснюється шляхом передачі земельних ділянок у власність або надання їх у користування.
Зі змісту ст.116 ЗК України вбачається, що наявність рішення відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування про надання земельної ділянки у власність визначається в якості обов`язкової передумови для подальшого отримання прав власності на земельну ділянку.
Правовідносини у сфері забезпечення права на землю громадян, юридичних осіб, територіальних громад та держави, раціонального використання та охорони земель регулюються, зокрема, Земельним кодексом України та Закону України «Про землеустрій».
Громадяни України мають право на безоплатну передачу їм земельних ділянок зі земель державної або комунальної власності для ведення особистого селянського господарства – не більше 2,0 гектара (пункт «б» частини першої статті 121 ЗК України).
Порядок безоплатної приватизації земельних ділянок громадянами, погодження проектів землеустрою щодо відведення земельних ділянок та повноваження органів виконавчої влади в частині погодження цих проектів регулюються статтями 118, 186-1 ЗК України.
Відповідно до частини шостої статті 118 ЗК України громадяни, зацікавлені в одержанні безоплатно у власність земельної ділянки із земель державної або комунальної власності для ведення фермерського господарства, ведення особистого селянського господарства, ведення садівництва, будівництва та обслуговування жилого будинку, господарських будівель і споруд (присадибної ділянки), індивідуального дачного будівництва, будівництва індивідуальних гаражів у межах норм безоплатної приватизації, подають клопотання до відповідного органу виконавчої влади або органу місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу. У клопотанні зазначаються цільове призначення земельної ділянки та її орієнтовні розміри. До клопотання додаються графічні матеріали, на яких зазначено бажане місце розташування земельної ділянки, погодження землекористувача (у разі вилучення земельної ділянки, що перебуває у користуванні інших осіб) та документи, що підтверджують досвід роботи у сільському господарстві або наявність освіти, здобутої в аграрному навчальному закладі (у разі надання земельної ділянки для ведення фермерського господарства). У разі якщо земельна ділянка державної власності розташована за межами населених пунктів і не входить до складу певного району, клопотання подається до Ради міністрів Автономної Республіки Крим. Верховній Раді Автономної Республіки Крим, Раді міністрів Автономної Республіки Крим, органам виконавчої влади або органам місцевого самоврядування, які передають земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, забороняється вимагати додаткові матеріали та документи, не передбачені цією статтею.
Згідно з частиною сьомою статті 118 ЗК України відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, який передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 цього Кодексу, розглядає клопотання у місячний строк і дає дозвіл на розробку проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки або надає мотивовану відмову у його наданні. Підставою відмови у наданні такого дозволу може бути лише невідповідність місця розташування об`єкта вимогам законів, прийнятих відповідно до них нормативно-правових актів, генеральних планів населених пунктів та іншої містобудівної документації, схем землеустрою і техніко-економічних обґрунтувань використання та охорони земель адміністративно-територіальних одиниць, проектів землеустрою щодо впорядкування територій населених пунктів, затверджених у встановленому законом порядку.
Отже, перелік підстав для відмови в наданні дозволу на розроблення проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки у власність є вичерпним, відповідний орган у разі ухвалення рішення про відмову в наданні такого дозволу зобов`язаний належним чином мотивувати причини цієї відмови.
Відповідний орган виконавчої влади або орган місцевого самоврядування, що передає земельні ділянки державної чи комунальної власності у власність відповідно до повноважень, визначених статтею 122 ЗК України, у двотижневий строк з дня отримання проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки приймає рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки та надання її у власність (частина дев`ята статті 118 ЗК України).
Згідно зі статтею 79-1 ЗК України формування земельної ділянки полягає у визначенні земельної ділянки як об`єкта цивільних прав. Формування земельної ділянки передбачає визначення її площі, меж та внесення інформації про неї до Державного земельного кадастру. Сформовані земельні ділянки підлягають державній реєстрації у Державному земельному кадастрі. Земельна ділянка вважається сформованою з моменту присвоєння їй кадастрового номера. Формування земельних ділянок (крім випадків, визначених у частинах шостій – сьомій цієї статті) здійснюється за проектами землеустрою щодо відведення земельних ділянок.
Відповідно до частини першої статті 50 Закону України «Про землеустрій» проекти землеустрою щодо відведення земельних ділянок розробляються у разі формування нових земельних ділянок із земель державної, комунальної власності (крім випадків формування земельних ділянок за іншою документацією із землеустрою) та у разі зміни цільового призначення земельних ділянок у випадках, визначених законом.
Дозвіл на розробку проекту землеустрою означає дозвіл власника земельної ділянки здійснити певні дії на землі власника, щоб мати змогу у подальшому точно визначити предмет оренди. Отже, цей дозвіл наділяє заінтересовану особу повноваженням ідентифікувати на землі власника земельну ділянку, яку ця особа бажає отримати в оренду у майбутньому.
Рішення про надання дозволу на розроблення проекту землеустрою не є правовстановлювальним актом і не гарантує особі чи невизначеному колу осіб набуття права власності чи користування на земельну ділянку (див. постанови Великої Палати Верховного Суду від 17 жовтня 2018 року у справі № 380/624/16-ц, (провадження № 14-301цс18), від 29 вересня 2020 року у справі № 688/2908/16-ц (провадження № 14-28цс20).
Разом із тим, здійснюючи свої повноваження щодо розпорядження землею, орган державної влади чи місцевого самоврядування на будь-якому етапі надання земельної ділянки у власність чи користування зобов`язаній діяти правомірно, зокрема, поводитися добросовісно, розумно враховувати інтереси учасників цих правовідносин, утримуватися від недобросовісних дій чи бездіяльності.
Добросовісність та розумність належать до фундаментальних засад цивільного права (пункт 6 частини першої статті 3 ЦК України).
Отже, за змістом статті 118 ЗК України завершальним етапом процедури безоплатної приватизації земельних ділянок є саме затвердження проєкту землеустрою та передача (надання) земельної ділянки у власність. Отже, реальні законні сподівання на оформлення права власності на земельну ділянку виникають не після отримання дозволу на розроблення проєкту землеустрою, чи погодження проєкту у порядку статті 186-1 ЗК України, а саме з моменту звернення до відповідного органу виконавчої влади, чи органу місцевого самоврядування із проханням затвердити погоджений проєкт землеустрою та передання земельної ділянки.
Такі висновки Верховний Суд сформулював у постановах від 27 березня 2024 року у справі № 695/1038/22 (провадження № 61-8921св23), від 11 квітня 2024 року у справі № 607/10862/22 (провадження № 61-13281св23) та від 02 червня 2021 року у справі № 700/316/20-ц, від 18 вересня 2024 року у справі № 442/1199/22.
Відповідно до положень ст.ст.193, 195, 202, 203 ЗК України Державний земельний кадастр – єдина державна геоінформаційна система відомостей про землі, розташовані в межах кордонів України, їх цільове призначення, обмеження у їх використанні, а також дані про кількісну і якісну характеристику земель, їх оцінку, про розподіл земель між власниками і користувачами.
Основними завданнями ведення державного земельного кадастру є: забезпечення повноти відомостей про всі земельні ділянки; запровадження єдиної системи земельно-кадастрової інформації та її достовірності.
Державна реєстрація земельних ділянок здійснюється у Державному земельному кадастрі в порядку, встановленому Законом.
Процедура державної реєстрації земельної ділянки передбачена Порядком ведення Державного земельного кадастру, затвердженого постановою Кабінету Міністрів України №1051 від 17 жовтня 2012 року.
Відповідно до п. 107 Порядку №1051 державна реєстрація земельної ділянки здійснюється під час її формування за результатами складення документації із землеустрою після її погодження у встановленому порядку та до прийняття рішення про її затвердження органом державної влади або органом місцевого самоврядування (у разі, коли згідно із законом така документація підлягає затвердженню таким органом) шляхом відкриття Поземельної книги на таку земельну ділянку відповідно до пунктів 49-54 цього Порядку.
Державна реєстрація земельної ділянки здійснюється, зокрема, за заявою особи, якій за рішенням органу виконавчої влади, органу місцевого самоврядування надано дозвіл на розроблення документації із землеустрою, що є підставою для формування земельної ділянки у разі її передачі у власність чи користування із земель державної чи комунальної власності, або уповноваженої нею особи (п.109 Порядку №1051).
Пункт 110 Порядку №1051 передбачає, що для державної реєстрації земельної ділянки Державному кадастровому реєстраторові, який здійснює таку реєстрацію, подаються: заява про державну реєстрацію земельної ділянки за формою згідно з додатком 22; оригінал погодженої відповідно до законодавства документації із землеустрою, яка є підставою для формування земельної ділянки (разом з позитивним висновком державної експертизи землевпорядної документації у разі, коли така документація підлягає обов`язковій державній експертизі землевпорядної документації); електронний документ.
Після прийняття органом державної влади чи органом місцевого самоврядування рішення про затвердження документації із землеустрою, яка є підставою для державної реєстрації земельної ділянки, та надання Держгеокадастру або його територіальному органові відповідно до компетенції засвідченої копії такого рішення Державний кадастровий реєстратор протягом двох робочих днів з моменту її отримання вносить відповідні відомості до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.
До поземельної книги в паперовій формі додається засвідчена копія рішення, яке є підставою для внесення відомостей до неї (п.112 Порядку №1051).
Пунктом 113 Порядку №1051 встановлено, що Державний кадастровий реєстратор в день отримання інформації про зареєстровані речові права на нерухоме майно шляхом безпосереднього доступу до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно вносить відомості про власників, користувачів земельної ділянки відповідно до даних зазначеного Реєстру до Поземельної книги в електронній (цифровій) та паперовій формі.
Відповідно до ч.2 ст.328 ЦК України право власності вважається набутим правомірно, якщо інше не випливає із закону або незаконність набуття права власності чи необґрунтованість активів, які перебувають у власності, не встановлена судом.

За правилами статей 12, 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Згідно із статтею 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
Необхідною передумовою виникнення права власності на земельну ділянку за певних обставин має бути рішення органу виконавчої влади чи органу місцевого самоврядування, які діють від імені власника, про передання у власність земельної ділянки, а відсутність такого рішення з боку її власника означає відсутність рішення уповноваженого органу, на підставі якого відповідач набув право власності на земельну ділянку (відповіднодо постанови Великої Палати Верховного Суду від 14 листопада 2018 року у справі № 183/1617/16, Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 5 квітня 2023 року у справі № 139/997/21);
Реєстрація права власності не є підставою набуття цього права, а лише засвідчує державою вже набуте особою право власності, що унеможливлює ототожнення факту набуття права власності з фактом його державної реєстрації. Досліджуючи обставини виникнення в особи права власності, необхідно передусім встановити підставу, на якій особа набула таке право, оскільки сама по собі державна реєстрація прав не є підставою виникнення права власності, такої підстави закон не передбачає (постанова Верховного Суду у складі колегії суддів Першої судової палати Касаційного цивільного суду від 17 січня 2024 року у справі №539/372/21);
У справі яка переглядається, колегія суддів встановила та це підтверджується матеріалами справи, що 25 березня 2020 року державним реєстратором Мангушської районної державної адміністрації Попруженком А.В. внесено до Державного реєстру речових прав на нерухоме майно запис №36122862 про право приватної власності ОСОБА_1 на земельну ділянку з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420, площею 2 га для ведення особистого селянського господарства на території Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області за межами населених пунктів.
Підставою для внесення запису вказано наказ ГУ Держгеокадастру у Донецькій області №1205-СГ від 10 березня 2020 року «Про затвердження проекту землеустрою щодо відведення земельної ділянки сільськогосподарського призначення державної власності».
В той же час, встановлено, що прокурором в якості доказу надано до суду паперовий оригінал наказу Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 03 березня 2020 року саме №1205-СГ «Про відмову ОСОБА_2 у наданні дозволу на розроблення документації із землеустрою». Вказаний оригінал наказу вилучено в межах кримінального провадження. Наявність цього наказу з номером №1205-СГ спростовує факт затвердження ОСОБА_1 проєкту землеустрою та надання земельної ділянки у власність наказом з аналогічним номером, оригінал якого відсутній.
Крім того, матеріали справи містять паперову копію електронного документа, роздрукованого з системи «ДОК ПРОФ» – наказу ГУ Держгеокадастру у Донецькій області від 03 березня 2020 року №205-СГ «Про відмову у затвердженні документації із землеустрою та наданні у власність земельної ділянки» відносно ОСОБА_2 , яка відповідає паперовому оригіналу наказу. Інформаціями Головного управління Держгеокадастру у Донецькій області від 20 січня 2023 року №10-5.0.3-107/2-23, від 16 вересня 2023 року №10-5.03-2136/2-23, від 22 серпня 2024 року № 10-5.0.3-2728/2-24 констатовано, що Управлінням наказ про затвердження проєкту та надання земельної ділянки у власність ОСОБА_1 не приймався взагалі, оскільки вона з таким клопотанням не зверталась. 
Будь-яких доказів зворотного матеріали справи не містять.

Відтак, відсутність рішення про затвердження проекту землеустрою щодо відведення безоплатно у власність земельної ділянки з боку держави, як власника земельної ділянки, свідчить про відсутність у ОСОБА_1 права власності на спірну земельну ділянку.
Вказане узгоджується з правовою позицією Великої Палати Верховного Суду у постанові від 14 листопада 2018 року у справі №183/1617/16.

Таким чином, позивачем доведено в суді з наданням належних та допустимих доказів, що спірна земельна ділянка вибула з державної власності поза волею власника. 
За таких обставин, позовні вимоги про витребування у ОСОБА_1 на користь Кальчицької сільської ради Донецької області, земельної ділянки сільськогосподарського призначення, площею 2 га, з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420, площею 2 га, є доведеними й обґрунтованими та підлягають задоволенню.

Наведені в апеляційній скарзі доводи підтверджуються матеріалами справи та заслуговують на увагу.
Доводи третьої особи, наведені в письмових пояснення, щодо посилання третьої особи на судову практику Верховного суду не приймаються колегію суддів, оскільки висновки викладені в зазначених постановах Верховного Суду стосуються інших фактичних обставин (відсутність оригіналів наказів щодо надання чи відмову у наданні дозволу/ділянок) і не підлягають застосуванню до встановлених судом обставин і виниклих правовідносин. 

За таких обставин, апеляційний суд вважає, що суд першої інстанції, ухвалюючи рішення про відмову у витребуванні земельної ділянки, не виконав вимоги ст.263 ЦПК України та дійшов помилкового висновку.
Відповідно пунктів 3 та 4 частина 1 статі 376 ЦПК України підставами для скасування судового рішення повністю або частково та ухвалення нового рішення у відповідній частині або зміни судового рішення є невідповідність висновків, викладених у рішенні суду першої інстанції, обставинам справи; порушення норм процесуального права або неправильне застосування норм матеріального права.
Отже, апеляційна скарга підлягає задоволенню, рішення суду першої інстанції – скасуванню з ухваленням судового рішення про задоволення позовних вимог про витребування земельної ділянки.

Згідно з ч.1 ст.141 ЦПК України судовий збір покладається на сторони пропорційно розміру задоволених позовних вимог.
Пунктом 13 статті 141 ЦПК України визначено, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
Таким чином з ОСОБА_1 на користь Донецької обласної прокуратури слід стягнути судовий збір, сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції в сумі 10 736 (десять тисяч сімсот тридцять шість) грн. 00 коп.

Керуючись статтями 367, 374, 376, 381-384 ЦПК України, апеляційний суд -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Маріупольського району Донецької області на рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року -задовольнити.
Рішення Амур-Нижньодніпровського районного суду м.Дніпропетровська від 23 квітня 2025 року -скасувати.
Позовні вимоги заступника керівника Лівобережної окружної прокуратури Донецької області в інтересах держави в особі Кальчицької сільської ради Маріупольського району Донецької області - задовольнити.
Витребувати з незаконного володіння ОСОБА_1 на користь Кальчицької сільської ради Донецької області земельну ділянку сільськогосподарського призначення, площею 2 га з кадастровим номером 1421784400:04:000:1420 для ведення особистого селянського господарства на території Малоянісольської сільської ради Нікольського району Донецької області.
Стягнути з ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_1 ) на користь Донецької обласної прокуратури (ЄДРПОУ 25707002) судовий збір, сплачений при зверненні до суду першої та апеляційної інстанції в сумі 10 736 (десять тисяч сімсот тридцять шість) грн. 00 коп.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її ухвалення та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня складення повного судового рішення.

Судді:  

Повний текст постанови складено30.01.2026 року

Головуючий суддя О.В. Агєєв