ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

16 грудня 2025 року 
м. Київ

справа № 640/14850/20
касаційне провадження № К/990/6369/22  
Верховний Суд у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду: 
судді-доповідача Бившевої Л.І.,
суддів: Ханової  Р.Ф.,  Хохуляка В.В., 

розглянув у порядку спрощеного провадження у відкритому судовому засіданні з повідомленням сторін касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» на постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 (головуючий суддя - Коротких А.Ю., судді - Єгорова Н.М., Чаку Є.В.) у справі за позовом Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» до Головного управління ДПС у місті Києві про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень, 
секретар судового засідання - Сірак І.М.,
представник позивача - Ларіонов М.О.,
представник відповідача - Кальковець В.Л.
УСТАНОВИВ:
У липні 2020 року Товариство з додатковою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» (далі - Товариство, позивач, платник) звернулося до суду з адміністративним позовом до Головного управління ДПС у місті Києві (далі - Управління, відповідач, контролюючий орган), в якому просило визнати протиправними та скасувати податкові повідомлення-рішення від 08.04.2020 №05992615050106, №06002615050106, 06012615050106, №06022615050106, №06032615050106.
Обґрунтовуючи вимоги, позивач послався на те, що всі господарські операції по взаємовідносинах між позивачем та його контрагентами були реальними (фактично здійснені), що підтверджується наявністю належним чином оформлених первинних документів, операції пов`язані з господарською діяльністю позивача, учасники володіли спеціальною правосуб`єктністю, а тому, висновок Управління про нереальність (фіктивність) операцій з даними контрагентами є таким, що не відповідає дійсності та не ґрунтується на нормах податкового законодавства та є лише припущеннями контролюючого органу. Крім того, також позивач зазначає, що реальність виконання господарських операцій між позивачем та його контрагентом - ТОВ «Колосс Груп» підтверджена рішеннями Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/16678/19, від 17.02.2020 у справі №910/16764/19, від 27.02.2020 у справі №910/16682/19, від 23.06.2020 у справі №910/2829/20. Також, належне документальне оформлення господарських операцій позивача з контрагентом ПП «Лани України», а також добросовісність останнього підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва в справі №640/18765/19.
Також, Товариство вказувало, що тимчасова неможливість проведення інвентаризації не може бути підставою для звільнення податкових зобов`язань на підставі пункту  198.5 статті 198 Податкового кодексу України, адже таке збільшення не може базуватись на припущеннях податкового органу. В той же час, рішеннями господарських судів у справах №910/2478/19 від 04.06.2019, №910/2480/19 від 03.06.2019, №910/2481/19 від 11.06.2019, №916/554/19 від 15.05.2019, №912/586/19 від 19.04.2019 підтверджено право власності Товариства на відповідний товар, а також зобов`язано відповідні зернові склади повернути позивачеві належне йому майно. При цьому, частина товару обсягом 900 тон, яка зберігалась на потужностях ПАТ «Новомиргородський елеватор», була отримана Товариством протягом січня 2020 року, переміщена автомобільним транспортом в порт та реалізована на експорт, що підтверджується відповідними доказами.
Додатково позивача стверджував, що контролюючим органом в оскаржуваному податковому повідомленні-рішенні №06012615050106 від 08.04.2020 неправомірно нарахував штрафні санкції у розмірі 50 %, оскільки відсутній факт повторності вчинення правопорушення, як того вимагає абзац 2 пункту  123.1 статті 123 Податкового кодексу України.
Окружний адміністративний суд міста Києва рішенням від 13.09.2021 позов задовольнив: визнав протиправними та скасував податкові повідомлення-рішення від 08.04.2020 №05992615050106, №06002615050106, 06012615050106, №06022615050106, №06032615050106. Стягнув на користь Товариства судові витрати зі сплати судового збору у розмірі 21020,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління.
Задовольняючи позовні вимоги, суд першої інстанції виходив з того, що Товариством правомірно сформовано витрати, що враховуються при визначенні об`єкта оподаткування, та податковий кредит за господарськими операціями із вказаними вище контрагентами, оскільки такі операції підтверджені належними первинними документами, відбулися реальні зміни майнового стану платника податків, господарські операції спричинили зміни в структурі активів і зобов`язань платника податків, сприяли отриманню доходу, а відтак оспорювані податкові повідомлення-рішення підлягають скасуванню. Крім того, суд першої інстанції зазначив, що ТОВ «Колосс Груп» та ПП «Лани України» надали позивачу листи про підтвердження джерела походження товару із вказівками на реквізити договорів, згідно яким було придбано відповідну сільськогосподарську продукцію, а також контрагенти позивача надали Товариству докази достатнього обсягу ресурсів для вирощування та збору урожаю, а саме - копії звітів про посівні площі, копії звітів про збирання урожаю сільськогосподарських культур. Стосовно доводів контролюючого органу про непідтвердження придбання контрагентами позивача сільськогосподарської продукції по ланцюгу постачання, а саме у ФГ «Аграрна традиція», ТОВ «Київ-Агро» та ФГ «Аграрне поле», то суд першої інстанції встановив, що контролюючим органом не надано документальних підтверджень відсутності фактичного виконання господарських операцій за вказаними договорами, узгодженості дій позивача з контрагентами з метою незаконного отримання податкової вигоди або його обізнаності з можливими протиправними діями постачальників/виконавців у ланцюгу постачання, а тому твердження відповідача про відсутність реального характеру договорів, укладених між позивачем та його контрагентами, не є обґрунтованими та не підтвердженими належними засобами доказування, оскільки, позиція податкового органу щодо суперечності спірних угод інтересам держави не підкріплена відповідними доказами чи судовими рішеннями. Щодо доводів податкового органу про відсутності у контрагентів позивача достатніх виробничих потужностей та працівників, то суд зазначив, що  дана обставина не свідчить про невиконання цими суб`єктами договірних зобов`язань перед позивачем, оскільки на момент виникнення спірних правовідносин вказані юридичні особи не були позбавлені права укладати з іншими суб`єктами господарювання субпідрядних та цивільно-правових договорів, договорів оренди обладнання, транспортних засобів, оренди персоналу тощо з метою забезпечення власної господарської діяльності. Крім того, суд вказав, що наявність кримінального провадження, в якому фігурують контрагенти позивача, в яких не винесено вирок суду у кримінальному провадженні або ухвали про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності, в силу приписів статті 78 Кодексу адміністративного судочинства України, не є підставою для визнання спірних господарських операцій нереальними, з урахуванням того, що вирок щодо посадової особи контрагента, а також ухвала про звільнення особи від кримінальної відповідальності у зв`язку із закінченням строків давності не можуть створювати преюдицію для адміністративного суду, якщо тільки суд кримінальної юрисдикції не встановив конкретні обставини щодо дій чи бездіяльності позивача. Також, суд виходив з того, що: реальність виконання господарських операцій між позивачем та ТОВ «Колосс Груп» підтверджена рішеннями Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/16678/19, від 17.02.2020 у справі №910/16764/19, від 27.02.2020 у справі №910/16682/19, від 23.06.2020 у справі №910/2829/20; належне документальне оформлення господарських операцій позивача з ПП «Лани України», а також добросовісність останнього підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва в справі №640/18765/19; контролюючим органом не встановлений факт втрати позивачем належного йому товару (права на належний йому товар), а будь-які вимоги щодо проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей контролюючим органом в межах перевірки не заявлялись, з урахуванням того, що: ТОВ «Іст Оілс Україна» за умовами договору зобов`язувалося до 14.12.2018 поставити товар на зернові склади, які входять до групи компаній «Агроінвестгруп», а саме ТОВ «Березівський елеватор», ТОВ «Ізмаїльський елеватор», ПрАТ «Новомиргородський елеватор», ТОВ «Білгород-Дністровський елеватор», ТОВ «Заплазський елеватор»; факт поставки товару, а також його переоформлення на позивача підтверджується належним чином оформленими складськими квитанціями на зерно, які не були погашені, а також зважаючи на те, що рішеннями господарських судів підтверджено право власності Товариства на відповідний товар, а також зобов`язано відповідні зернові склади повернути позивачеві належне йому майно, зокрема: згідно рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі №910/2478/19 зобов`язано ТОВ «Білгород-Дністровський елеватор» повернути позивачеві 400 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/2480/19 зобов`язано ТОВ «Заплазський елеватор» повернути позивачеві 2000 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2019 у справі №910/2481/19 зобов`язано ТОВ «Березівський елеватор» повернути позивачеві 350 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду Одеської області від 15.06.2019 у справі №916/554/19 ТОВ «Березівський елеватор» зобов`язано ТОВ «Березівський елеватор» повернути позивачеві 1350 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.04.2019 у справі №912/586/19 зобов`язано ТОВ «Новомиргородський елеватор» повернути позивачеві 900 тон кукурудзи (яке було виконане протягом січня 2020 року).
Також, Окружний адміністративний суд міста Києва ухвалою від 13.10.2021 частково задовольнив заяву Товариства про ухвалення додаткового судового рішення та стягнув на користь Товариства понесені витрати на правничу допомогу у розмірі 150000,00 грн. за рахунок бюджетних асигнувань Управління.
Частково задовольняючи заяву Товариства про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є призначення компенсації витрат на професійну правничу допомогу у сумі 150000,00 грн., з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також часу, який міг би витратити адвокат на підготовку позову, відповіді на відзив, а також враховуючи факт участі представника у судових засіданнях.
Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 07.02.2022 скасував рішення суду першої інстанції та ухвалив нове, яким у задоволенні позову відмовив. 
Рішення суду мотивоване тим, що перевіркою Товариства контролюючим органом встановлено обставини, які у сукупності свідчать про наявність у первинних документах, які були надані до перевірки, недостовірних відомостей при оформлені господарських операцій із зазначеними контрагентами, оскільки: під час спроби вручення запиту на проведення зустрічної звірки за адресою, вказаною ТОВ «Колосс Груп» у податковій звітності та згідно АІС «Податковий блок», контролюючим органом було встановлено відсутність ТОВ «Колосс Груп» за його податковою адресою, а в ході перевірки ланцюга придбання ТОВ «Колосс Груп» сільськогосподарською продукції за даними Єдиного реєстру податкових накладних, було встановлено, що у номенклатурі товарів, придбаних контрагентами ТОВ «Колосс Груп» у другому ланцюгу постачання, відсутня сільськогосподарська продукція, що свідчить про те, що такі суб`єкти господарювання маніпулюють податковою звітністю, з урахуванням того, що перевіркою взято до уваги кримінальне провадження № 42017000000004297 від 17.11.2017 за ознаками кримінальних правопорушень, передбачених частиною другою статті 205, частиною другою статті 209, частиною третьою статті 212 Кримінального кодексу України, відповідно до якого ряд підприємств формує схемний податковий кредит шляхом постачання сільськогосподарської продукції, зокрема, від ФГ «Аграрна традиція», яке в подальшому не здійснює закупівлю сільськогосподарської продукції, а формує свій податковий кредит за рахунок придбання іншого товару широкого вжитку; згідно з проведеним аналізом зареєстрованих в Єдиному реєстрі податкових накладних ТОВ «Київ-Агро» взагалі не реєструвало податкових накладних для ПП «Лани України», а ФГ «Аграрне поле» сільськогосподарську продукції придбавало у суб`єктів господарювання у контрагентів, яку придбавали товари широкого вжитку. Крім того, відповідно до листа АТ «Укрзалізниця» від 16.07.2021 № ЦЦМ-12/106, контрагенти позивача, у тому числі і контрагенти по ланцюгу постачання відсутні у Єдиній електронній картотеці клієнтів АТ «Укрзалізниця». Щодо господарських операцій позивача з ТОВ «Іст Оілс Україна», то суд апеляційної інстанції зазначив, що наданими до перевірки первинними документами та регістрами бухгалтерського обліку відповідно до акті перевірки встановлено, зазначені товари не використовувались Товариством для здійснення господарської діяльності, а саме - не здійснювалась їх реалізація та не обліковувались у залишках станом на 30.06.2019.
Також, Шостий апеляційний адміністративний суд постановою від 07.02.2022 скасував ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.10.2021 та ухвалив постанову, якою у задоволенні заяви Товариства про ухвалення додаткового судового рішення щодо стягнення витрат на професійну правничу допомогу відмовив.
Зокрема, суд апеляційної інстанції виходив з того, що оскільки рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2021 було скасоване, а у задоволенні позовних вимог відмовлено, то наявні підстави для скасування ухвали Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.10.2021 та відмови у задоволенні поданої позивачем заяви.
Не погоджуючись з рішеннями суду апеляційної інстанції, Товариство подало касаційну скаргу, у якій, посилаючись на порушення судом апеляційної інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати постанови суду апеляційної інстанції та залишити в силі рішення та ухвалу суду першої інстанції.
Підставами для касаційного оскарження скаржник визначив пункт   1 частини четвертої статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України - суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду від 16.12.2021 у справі № 200/13279/19, від 03.02.2022 у справі № 640/11220/20, від 11.11.2020 у справі № 320/1147/19, від 24.11.2020 у справі 813/3034/15, від 19.03.2021 у справі № 280/5429/18, від 17.11.2021 у справі № 120/3426/19-а, від 06.02.2020 у справі № 807/1556/17, від 16.03.2021 у справі №815/1592/1622, від 24.02.2021 у справі №380/215/2023, від 06.10.2020 у справі № 140/1611/19.  
Зокрема, у касаційній скарзі Товариство наголошувало, що суд апеляційної інстанції безпідставно не взяв до уваги що: операції між Товариством та ТОВ «Колосс Груп» були предметом дослідження у справі № 640/14930/20, за результатами розгляду якої позовні вимоги Товариства були задоволені; рішеннями Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/16678/19, від 17.02.2020 у справі №910/16764/19, від 27.02.2020 у справі №910/16682/19, від 23.06.2020 у справі №910/2829/20, які набрали законної сили, досліджено та встановлено реальне виконання господарських операцій між Товариством та ТОВ «Колосс Груп» за договорами купівлі-продажу, що є предметом дослідження і у даній справі; надаючи оцінку листу АТ «Укрзалізниця» від 16.07.2021 № ЦЦМ-12/106 судом апеляційної інстанції не враховано, що АТ «Укрзалізниця» надало інформацію щодо відсутності у Єдиній електронній картотеці клієнтів АТ «Укрзалізниця» контрагентів позивача, сільськогосподарських виробників та третіх невідомих Товариству осіб, тоді як перевезення товару за оспорюваними договорами поставки здійснювалося перевізниками - ТОВ «Агро-СКД» та ТОВ «Бейден», що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями залізничних накладних. Саме у зв`язку із зазначеним дані про контрагентів  та/або сільськогосподарських товаровиробників не містяться в  Єдиній електронній картотеці клієнтів АТ «Укрзалізниця»; припортові зерноперевантажувальні термінали - Філія ЦТС «Ліски», ТОВ «ЄВТ Грейн», ТОВ «Транссервіс 2008», ТОВ «Транс-Сервіс» в своїх документах (листах, реєстрах тощо) офіційно підтверджують прийняття та вивантаження транспортних засобів з вантажем зерна, відправниками якого є контрагенти Товариства, для позивача; кримінальне провадження № 42017000000004297 від 17.11.2017 стосується невідомих Товариству третіх осіб, а згадка в процесуальній ухвалі слідчого судді сільськогосподарського виробника ФГ «Аграрна традиція», інформацію про якого надав контрагент позивача - ТОВ «Колосс Груп» та безпосередньо з яким скаржник ніколи не перебував у господарських взаємовідносинах, не встановлює для Товариства жодних юридичних фактів.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 22.04.2022 відкрив провадження за касаційною скаргою та витребував матеріали справи із суду першої інстанції.
У відзиві на касаційну скаргу Управління просить суд відмовити у її задоволенні, а постанови суду апеляційної інстанції залишити без змін. 
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду ухвалою від 08.12.2025 призначив справу до розгляду у судовому засіданні з повідомленням сторін на 16.12.2025.
Верховний Суд у складі Касаційного адміністративного суду перевірив наведені у касаційній скарзі доводи, заслухавши пояснення представників сторін, дійшов висновку, що касаційна скарга підлягає задоволенню, з огляду на наступне.
У справі, що розглядається, суди установили, що Управління провело планову виїзну документальну перевірку Товариства з питань дотримання вимог податкового законодавства за період з 01.10.2016 по 30.09.2016, валютного - за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.10.2016 по 30.09.2019, єдиного внеску на загальнообов`язкове державне соціальне страхування - за період з 01.01.2011 по 30.09.2019 та іншого законодавства за відповідний період, результати якої оформлені актом від 17.03.2020 №201/26-15-05-01-06/30577181, за висновками якої Товариством були порушені вимоги, зокрема:
- пунктів  44.1,  44.2 статті 44, підпункту  134.1.1 пункту 134.1 статті 134 Податкового кодексу України, частини першої  статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 №318, пункту 1.2 Положення про документальне забезпечення записів у бухгалтерському обліку, затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 24.05.1995 №88, пункту 3 розділу ІІІ Національного положення (стандарту) бухгалтерського обліку 1 «Загальні вимоги до фінансової звітності», затвердженого  наказом Міністерства фінансів України від 07.02.2013 №73, в результаті чого занижено податок на прибуток за  три квартали 2019 року на загальну суму 5346198,00 грн. та завищено від`ємне значення об`єкту оподаткування з податку на прибуток на загальну суму 39133564,00 грн. за три квартали 2019 року;
- підпункту  14.1.36  пункту  14.1  статті  14, підпункту  14.1.156  пункту  14.1  статті  14, підпункту  14.1.181 пункту 14.1 статті 14, пункту  44.1 статті 44, пункту  198.1, пункту  198.2, пункту  198.3, пункту  198.5  статті  198, пункту  198.6 статті 198, пункту  200.1, пункту  200.4 статті 200, пункту  201.1, пункту  201.10, пункту  201.11 статті 201 Податкового кодексу України,  Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», в результаті чого завищено суму бюджетного відшкодування ПДВ за серпень 2019 року на 6468296,00 грн. та завищено суму від`ємного значення, що зараховується до складу податкового кредиту наступного звітного (податкового) періоду (рядок 21 декларації з ПДВ), за вересень 2019 року на 4230476,00 грн.;
- підпункту  14.1.266 пункту 14.1 статті 14, пункту  185.1 статті 185, пункту  187.1, пункту  187.7 статті 187, пункту  201.1, пункту  201.2, пункту  201.7, пункту  201.10 статті 201 Податкового кодексу України  в частині відсутності складання та реєстрації податкової накладної в Єдиному реєстрі податкових накладних (далі - ЄРПН) на суму 3433330,00 грн.
На підставі висновків вказаного акта перевірки контролюючий орган 08.04.2020 прийняв податкові повідомлення-рішення:
№ 05992615050106, яким Товариству збільшено суму грошового зобов`язання з податку на прибуток підприємств на 6682748,00 грн., в тому числі: за податковими зобов`язаннями у розмірі 5346198,00 грн., за штрафними (фінансовими) санкціями у розмірі 1336550,00 грн.;
№ 06002615050106, яким до Товариства застосовано штраф в розмірі 50 % в сумі 1716665,00 грн. за відсутність складення та реєстрації в ЄРПН податкових накладних на суму 3433330,00 грн.;
№ 06012615050106, яким Товариству зменшено суму бюджетного відшкодування з податку на додану вартість за серпень 2019 року на 6468296,00 грн. та застосовано штрафні (фінансові) санкції (штраф) у розмірі 3234148,00 грн.;
№ 06022615050106, яким Товариству зменшено суму від`ємного значення з податку на додану вартість за вересень 2019 року на 4230476,00 грн.;
№ 06032615050106, яким Товариству зменшено суму від`ємного значення з податку на прибуток за три квартали 2019 року на 39133564,00 грн.
Відповідно до частини першої статті 341 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції переглядає судові рішення в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, та на підставі встановлених фактичних обставин справи перевіряє правильність застосування судом першої чи апеляційної інстанції норм матеріального і процесуального права.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та доводам касаційної скарги, колегія суддів зазначає про таке.
Відносини, що виникають у сфері справляння податків і зборів, регулює Податковим кодекс України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин, далі - ПК України), який, зокрема, визначає вичерпний перелік податків та зборів, що справляються в Україні, та порядок їх адміністрування, платників податків та зборів, їх права та обов`язки, компетенцію контролюючих органів, повноваження і обов`язки їх посадових осіб під час здійснення податкового контролю, а також відповідальність за порушення податкового законодавства.

Вимоги до підтвердження даних, визначених у податковій звітності, встановлені у статті 44 ПК України. 
Згідно з абзацами першим, другим пункту 44.1 статті 44 ПК України для цілей оподаткування платники податків зобов`язані вести облік доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, на підставі первинних документів, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням і сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Платникам податків забороняється формування показників податкової звітності, митних декларацій на підставі даних, не підтверджених документами, що визначені абзацом першим цього пункту.
Правові засади регулювання, організації, ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності в Україні визначено Законом України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).

За визначенням, наведеним у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», первинний документ - це документ, який містить відомості про господарську операцію. 

Визначення поняття господарської операції також наведене у статті 1 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно положень якої господарська операція - це дія або подія, яка викликає зміни в структурі активів та зобов`язань, власному капіталі підприємства.

Таким чином, визначальною ознакою господарської операції є те, що вона має спричиняти реальні зміни майнового стану платника податків.

Здійснення господарської операції і власне її результат підлягають відображенню в бухгалтерському обліку.

За змістом частин першої та другої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підставою для бухгалтерського обліку господарських операцій є первинні документи. Для контролю та впорядкування оброблення даних на підставі первинних документів можуть складатися зведені облікові документи. Первинні та зведені облікові документи можуть бути складені у паперовій або в електронній формі та повинні мати такі обов`язкові реквізити: назву документа (форми); дату складання; назву підприємства, від імені якого складено документ; зміст та обсяг господарської операції, одиницю виміру господарської операції; посади осіб, відповідальних за здійснення господарської операції і правильність її оформлення; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції. Первинні документи, складені в електронній формі, застосовуються у бухгалтерському обліку за умови дотримання вимог законодавства про електронні документи та електронний документообіг. Неістотні недоліки в документах, що містять відомості про господарську операцію, не є підставою для невизнання господарської операції, за умови, що такі недоліки не перешкоджають можливості ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції, та містять відомості про дату складання документа, назву підприємства, від імені якого складено документ, зміст та обсяг господарської операції тощо.

Тобто для бухгалтерського обліку мають значення лише ті документи, які підтверджують фактичне здійснення господарських операцій.

Слід зазначити, що договір не є первинним обліковим документом для цілей бухгалтерського обліку. Відповідно до частини першої статті 626 Цивільного кодексу України (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин) договором є домовленість двох або більше сторін, спрямована на встановлення, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків. 

Отже, договір свідчить лише про намір виконання дій (операцій) в майбутньому, а не про їх фактичне виконання.

Відповідно до наведеного вище визначення господарська операція пов`язане не з фактом підписання договору, а з фактом руху активів платника податків та руху його капіталу.

Вимога щодо реальних змін майнового стану платника податків як обов`язкова ознака господарської операції кореспондує з нормами ПК України.

Відповідно до положень підпункту 134.1.1 пункту 134.1 статті 134 ПК України об`єктом оподаткування є прибуток із джерелом походження з України та за її межами, який визначається шляхом коригування (збільшення або зменшення) фінансового результату до оподаткування (прибутку або збитку), визначеного у фінансовій звітності підприємства відповідно до національних положень (стандартів) бухгалтерського обліку або міжнародних стандартів фінансової звітності, на різниці, які виникають відповідно до положень цього Кодексу. Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом збільшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: зменшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); збільшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Якщо відповідно до цього розділу передбачено здійснення коригування шляхом зменшення фінансового результату до оподаткування, то в цьому разі відбувається: збільшення від`ємного значення фінансового результату до оподаткування (збитку); зменшення позитивного значення фінансового результату до оподаткування (прибутку). Для платників податку, у яких річний дохід від будь-якої діяльності (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, об`єкт оподаткування може визначатися без коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу. Платник податку, у якого річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період не перевищує двадцяти мільйонів гривень, має право прийняти рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, не більше одного разу протягом безперервної сукупності років в кожному з яких виконується цей критерій щодо розміру доходу. Про прийняте рішення платник податку зазначає у податковій звітності з цього податку, що подається за перший рік в такій безперервній сукупності років. В подальші роки такої сукупності коригування фінансового результату також не застосовуються (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років). Якщо у платника, який прийняв рішення про незастосування коригувань фінансового результату до оподаткування на усі різниці (крім від`ємного значення об`єкта оподаткування минулих податкових (звітних) років), визначені відповідно до положень цього розділу, в будь-якому наступному році річний дохід (за вирахуванням непрямих податків), визначений за правилами бухгалтерського обліку за останній річний звітний (податковий) період перевищує двадцять мільйонів гривень, такий платник визначає об`єкт оподаткування починаючи з такого року шляхом коригування фінансового результату до оподаткування на усі різниці, визначені відповідно до положень цього розділу. Для цілей цього підпункту до річного доходу від будь-якої діяльності, визначеного за правилами бухгалтерського обліку, включається дохід (виручка) від реалізації продукції (товарів, робіт, послуг), інші операційні доходи, фінансові доходи та інші доходи.

Таким чином, платник податку на прибуток підприємстві з метою визначення об`єкта оподаткування - прибутку визначає фінансовий результат до оподаткування (прибутку або збитку) шляхом коригування (збільшення або зменшення), використовуючи дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат та фінансового результату до оподаткування. При цьому, показники обліку доходів, витрат доходів, витрат та інших показників, пов`язаних з визначенням об`єктів оподаткування та/або податкових зобов`язань, регістрів бухгалтерського обліку, фінансової звітності, інших документів, пов`язаних з обчисленням та сплатою податків і зборів, ведення яких передбачено законодавством. Дані бухгалтерського обліку та фінансової звітності щодо доходів, витрат доходів та фінансового результату у фінансовій звітності підприємства визначаються відповідно до Положень (стандартів) бухгалтерського обліку або Міжнародних стандартів фінансової звітності.

Частиною другою статті 6 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» встановлено, що регулювання питань методології бухгалтерського обліку та фінансової звітності здійснюється центральним органом виконавчої влади, що забезпечує формування та реалізує державну політику у сфері бухгалтерського обліку, затверджує національні  положення (стандарти) бухгалтерського обліку, національні положення (стандарти) бухгалтерського обліку в державному секторі, інші нормативно-правові акти щодо ведення бухгалтерського обліку та складання фінансової звітності.

Згідно з пунктом 5 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 15 «Дохід», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 29.11.1999 № 290 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), дохід  визнається  під час збільшення активу або зменшення зобов`язання, що зумовлює зростання власного капіталу (за винятком зростання капіталу за рахунок внесків учасників підприємства),  за умови, що оцінка доходу може бути достовірно визначена. Критерії  визнання  доходу,  наведені  в  цьому Національному положенні  (стандарті),  застосовуються окремо до кожної операції. Проте  ці  критерії  потрібно  застосовувати  до окремих елементів однієї  операції  або  до  двох  чи більше операцій разом, якщо це випливає із суті такої господарської операції (операцій).

Відповідно до пунктів 5-7 Положення (стандарту) бухгалтерського обліку 16 «Витрати», затвердженого наказом Міністерства фінансів України від 31.12.1999 № 318 (у редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин), витрати  відображаються в бухгалтерському обліку одночасно зі зменшенням активів або збільшенням зобов`язань. Витратами   звітного   періоду  визнаються  або  зменшення активів,  або збільшення зобов`язань,  що призводить до  зменшення власного капіталу  підприємства  (за  винятком  зменшення капіталу внаслідок його вилучення або розподілу власниками),  за умови,  що ці витрати можуть бути достовірно оцінені. Витрати визнаються витратами певного періоду  одночасно  з визнанням доходу, для отримання якого вони здійснені. Витрати, які неможливо  прямо  пов`язати  з  доходом  певного періоду,  відображаються у складі витрат того звітного періоду,  в якому вони були здійснені. 

Право на формування податкових вигод виникає у покупця за наявності сукупності обставин та підстав, однією із яких є ділова мета. 

Відповідно до підпункту 14.1.231 пункту 14.1 статті 14 ПК розумна економічна причина (ділова мета) - це причина, яка може бути наявна лише за умови, що платник податків має намір одержати економічний ефект у результаті господарської діяльності.

Зв визначенням, наведеним у підпункті 14.1.181 пункту 14.1 статті 14 ПК України, податковий кредит - це сума, на яку платник податку на додану вартість має право зменшити податкове зобов`язання звітного (податкового) періоду, визначена згідно з розділом V цього Кодексу.

Відповідно до підпункту «а» пункту 198.1 статті 198 ПК України до податкового кредиту відносяться суми податку, сплачені/нараховані у разі здійснення операцій з придбання або виготовлення товарів та послуг.

Згідно з абзацом третім пункту 198.2 статті 198 ПК України датою віднесення сум податку до податкового кредиту вважається дата тієї події, що відбулася раніше: дата списання коштів з банківського рахунка платника податку на оплату товарів/послуг; дата отримання платником податку товарів/послуг.

Пункт 198.3 статті 198 ПК України передбачає, що податковий кредит звітного періоду визначається виходячи з договірної (контрактної) вартості товарів/послуг та складається із сум податків, нарахованих (сплачених) платником податку за ставкою, встановленою пунктом 193.1 статті 193 цього Кодексу, протягом такого звітного періоду у зв`язку з: придбанням або виготовленням товарів та наданням послуг; придбанням (будівництвом, спорудженням) основних фондів (основних засобів, у тому числі інших необоротних матеріальних активів та незавершених капітальних інвестицій у необоротні капітальні активи); ввезенням товарів та/або необоротних активів на митну територію України. Нарахування податкового кредиту здійснюється незалежно від того, чи такі товари/послуги та основні фонди почали використовуватися в оподатковуваних операціях у межах провадження господарської діяльності платника податку протягом звітного податкового періоду, а також від того, чи здійснював платник податку оподатковувані операції протягом такого звітного податкового періоду.

Відповідно до пункту 198.6 статті 198 ПК України не відносяться до податкового кредиту суми податку, сплаченого (нарахованого) у зв`язку з придбанням товарів/послуг, не підтверджені зареєстрованими в Єдиному реєстрі податкових накладних  податковими накладними/розрахунками коригування до таких податкових накладних чи не підтверджені  митними деклараціями  (тимчасовими, додатковими та іншими видами митних декларацій, за якими сплачуються суми податку до бюджету при ввезенні товарів на митну територію України), іншими документами, передбаченими  пунктом 201.11  статті 201 цього Кодексу. У разі коли на момент перевірки платника податку контролюючим органом суми податку, попередньо включені до складу податкового кредиту, залишаються не підтвердженими зазначеними у абзаці першому цього пункту документами, платник податку несе відповідальність відповідно до цього Кодексу. Податкові накладні, отримані з Єдиного реєстру податкових накладних, є для отримувача товарів/послуг підставою для нарахування сум податку, що відносяться до податкового кредиту.

Отже, правові наслідки у вигляді виникнення у покупця права на формування відповідних сум податкових вигод виникають за наявності сукупності таких обставин та підстав, зокрема: фактичного (реального) здійснення оподатковуваних операцій; документального підтвердження реального здійснення господарських операцій сукупністю юридично значимих (дійсних) первинних та інших документів, які зазвичай супроводжують операції певного виду; наявності у сторін спеціальної податкової правосуб`єктності; наявності у покупця належним чином складеної та зареєстрованої податкової накладної; наявності ділової мети, розумних економічних причин для здійснення господарської операції. Водночас, норми податкового законодавства у взаємозв`язку з приписами законодавства з питань бухгалтерського обліку та звітності визначають окремі випадки, за яких неможливе формування податкових вигод, зокрема, це: не пов`язаність здійсненої операції (понесених витрат) з господарською діяльністю покупця (придбання товарів/послуг без мети їх використання у господарській діяльності); фіктивність операцій/нездійснення оподатковуваних операцій; видача податкової накладної особою, яка не є платником податку на додану вартість; відсутність у платника податків юридично значимих первинних документів. Тому, з метою встановлення факту здійснення господарської операції, правомірності формування податкового кредиту з податку на додану вартість, суди попередніх інстанцій повинні були встановити зміст господарських операцій, договірні умови, фактичний порядок надання робіт (послуг), обсяги і зміст, мету придбання, належним чином дослідити первинні бухгалтерські документи, складені щодо господарських операцій, з`ясувати, чи розкривають первинні документи зміст операцій, та оцінити такі докази кожний окремо та у їх сукупності, а також у сукупності з іншими доказами у справі.

Будь-який документ, виданий від імені суб`єкта господарювання (платника податків), що не був позбавлений відповідного статусу на час складення цього документа, має силу первинного документа та згідно зі статтею 44 ПК України та статтею 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» підтверджує дані податкового обліку суб`єкта господарювання та/або його контрагентів у тому разі, якщо цей документ містить, зокрема: достовірні дані про фактично здійснену господарську операцію та відображає її економічну суть; особистий підпис або інші дані, що дають змогу ідентифікувати особу, яка брала участь у здійсненні господарської операції.

Водночас, інший платник податків під час використання такого документа у своєму податковому обліку повинен діяти розумно, добросовісно та з належною обачністю, а також сумніву в достовірності даних, внесених до відповідного документа своїм контрагентом, у тому числі стосовно даних щодо можливих дефектів правового статусу такого контрагента, а також щодо підпису та інших засобів ідентифікації представників контрагента, які брали участь у господарській операції.

Норми податкового законодавства не ставлять у залежність достовірність даних податкового обліку платника податків від дотримання податкової дисципліни його контрагентами, якщо цей платник (покупець) мав реальні витрати у зв`язку з придбанням товарів (робіт, послуг), призначених для використання у його господарській діяльності. Порушення певними постачальниками товару (робіт, послуг) у ланцюгу постачання вимог податкового законодавства чи правил ведення господарської діяльності не може бути підставою для висновку про порушення покупцем товару (робіт, послуг) вимог закону щодо формування витрат та податкового кредиту, тому платник податків (покупець товарів (робіт, послуг)) не повинен зазнавати негативних наслідків, зокрема, у вигляді позбавлення права на формування витрат чи податкового кредиту, за можливу неправомірну діяльність його контрагента за умови, якщо судом не було встановлено фактів, які свідчать про обізнаність платника податків щодо такої поведінки контрагента та злагодженості дій між ними.

При вирішенні спорів щодо правомірності формування платниками податків своїх даних податкового обліку, зокрема якщо предметом спору є достовірність первинних документів та підтвердження інших обставин реальності відображених у податковому обліку господарських операцій, необхідно враховувати, що відповідно до вимог частини другої статті 77 КАС України в адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача.

У разі надання контролюючим органом доказів, які в сукупності з іншими доказами у справі свідчать про те, що документи, на підставі яких платник податків задекларував податковий кредит та сформував витрати, що враховуються при визначені об`єкта оподаткування, містять інформацію, що не відповідає дійсності, платник податків має спростовувати ці доводи. Наведене випливає зі змісту частини першої статті 77 КАС України, згідно з якою кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення, крім випадків, встановлених статтею 78 цього Кодексу.

Як було установлено судом першої інстанції та підтверджується матеріалами справи, висновки контролюючого органу щодо порушення Товариством вимог податкового законодавства щодо формування показників податкової звітності в частині податку на прибуток та податку на додану вартість ґрунтуються на недоведенні Товариством факту реальності господарських операцій з його контрагентами - ТОВ «Колосс Груп» та ПП «Лани України», у періоді, що перевірявся.

Як вбачається з матеріалів справи, між Товариством (покупець) та ТОВ «Колосс Груп» (постачальник) були укладені договори поставок №ПФ19/042ОК від 30.07.2019, №ПП19/016ОК від 08.07.2019, №ПП19/017ОК від 08.07.2019, №ПП19/010Ок від 05.07.2019, №ПП19/011ОК від 05.07.2019, №ПП19/001ОК від 03.09.2019, №ПФ19/059ОК від 07.09.2019, відповідно до умов яких постачальник зобов`язаний поставити і передати у власність, а покупець прийняти і оплатити пшеницю 2-го та/або 3-го та/або 4-го класу, походження - Україна, врожаю 2019 року.

На підтвердження здійснення господарських операцій згідно вказаних договорів, Товариством були надані контролюючому органу копії рахунків на оплату, видаткових накладних, податкових накладних з доказами реєстрації в ЄРПН, товарно-транспортних накладних, залізничних накладних, картки аналізу якості, докази оплати товару.

Крім того, Товариством були наданні копії листів ТОВ «Колосс Груп» від 30.07.2019, від 04.08.2019, від 29.07.2019, від 10.07.2019, від 08.07.2019, від 04.07.2019, від 31.08.2019, від 04.09.2019, від 31.08.2019, від 06.09.2019, від 14.09.2019, від 04.09.2019 на підтвердження джерела походження товару. Згідно вказаних листів ТОВ «Колосс Груп» повідомило позивача про те, що поставлена пшениця безпосередньо придбана у сільгоспвиробника ФГ «Аграрна традиція», ТОВ «Київ-Агро», ТОВ «ФГ «ГАЛ-СОЛЮШНЗ» та вказано реквізити договорів, на підставі яких здійснено придбання пшениці.

Також, матеріалами справи підтверджується, що між Товариством (покупець) та ПП «Лани України» (продавець) були укладені договори купівлі-продажу №ПФ19/044МГ від 28.08.2019, №ПФ19/060МГ від 05.09.2019, №ПФ19/064МГ від 09.09.2019, №ПП19/034МГ від 18.07.2019, №ПП19/034МГ/1 від 18.07.2019, №ПП19/034МГ/2 від 16.08.2019, №ПП19/034МГ/3 від 31.08.2019, №ПП19/034МГ/3 від 16.09.2019, №ПП19/065МГ від 22.09.2019, відповідно до умов яких продавець зобов`язаний поставити і передати у власність, а покупець прийняти і оплатити пшеницю 2-го та/або 3-го та/або 4-го класу, походження - Україна, врожаю 2019 року.

На підтвердження здійснення господарських операцій згідно вказаних договорів, Товариством були надані контролюючому органу видаткові накладні, банківські виписки, товарно-транспортні накладні та первинні документи, які підтверджують придбання даного товару у виробника.

Крім того, Товариством були наданні копії листів ПП «Лани України» №31 від 17.08.2019, №25/1 від 16.08.2019, №20 від 09.08.2019, №25 від 15.08.2019, №19 від 08.08.2019, №22 від 11.08.2019, №16 від 23.07.2019, №50/2 від 10.09.2019, №48 від 10.09.2019, №50/4 від 10.09.2019, №50/3 від 10.09.2019, №50 від 10.09.2019, №50/1 від 10.09.2019, №51 від 19 вересня 2019 року, №55 від 20 вересня 2019 року, №56 від 22 вересня 2019 року на підтвердження джерела походження товару. Згідно вказаних листів ПП «Лани України» повідомляє про те, що поставлена пшениця безпосередньо придбана у виробника ТОВ «Київ-Агро» та ФГ «Аграрне поле» та вказано реквізити договорів, на підставі яких здійснено придбання пшениці.

Також, суд першої інстанції встановив, що на підтвердження наявності достатнього обсягу ресурсів контрагенти надали Товариству копії звітів про посівні площі, копії звітів про збирання врожаю сільськогосподарських культур.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку, що усі первинні документи по взаємовідносинах Товариства з контрагентами надавалися контролюючому органу під час перевірки та зауважень до них в акті перевірки не наведено. Господарські операції з контрагентами відображені позивачем належним чином в податковому та бухгалтерському обліку. 

Будь-яких зауважень з посиланням на норми діючого на момент перевірки законодавства щодо дефектності первинних документів, складених за результатами взаємовідносин позивача з контрагентами, Управлінням не наведено.

Також, суд першої інстанції встановив, що перевезення товару за оспорюваними договорами поставки здійснювалося перевізниками - ТОВ «Агро-СКД», ТОВ «Бейден», що підтверджується наявними у матеріалах справи копіями залізничних накладних, а також ТОВ «Компанія Телфорд лоджістик», що підтверджується товарно0-транспортними накладними. Крім того, припортові зерноперевантажувальні термінали - Філія ЦТС «Ліски», ТОВ «ЄВТ Грейн», ТОВ «Транссервіс 2008», ТОВ «Транс-Сервіс» в своїх документах (листах, реєстрах тощо) офіційно підтверджують прийняття та вивантаження транспортних засобів з вантажем зерна, відправниками якого є контрагенти Товариства, для позивача.

З огляду на викладене, Верховний Суд погоджується з висновком суду першої інстанції, що наданими позивачем доказами, наявними у матеріалах справи, підтверджується використання придбаних позивачем товарів (сільськогосподарської продукції) у його господарській діяльності, надані первинні документи відповідають вимогам Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні» та у повному обсязі відображають і підтверджують зміст господарських операцій між позивачем та його контрагентами.

Колегія судів також погоджується з висновком суду першої інстанції, що Управління не довело належними доказами, що договори, укладені між Товариством та вказаними контрагентами були укладені з метою, яка завідомо суперечить інтересам держави та суспільства, а виконання робіт (надання послуг) за цими договорами не мало реального змісту.
Як вбачається з акту перевірки, висновки контролюючого органу стосовно нереальності господарських операцій із даними контрагентами ґрунтуються на тому, що придбання пшениці контрагентами позивача сільськогосподарської продукції у постачальників, зокрема, у ФГ «Аграрна традиція», ТОВ «Київ-Агро» та ФГ «Аграрне поле» не підтверджено документами по ланцюгу постачання з підстав відсутності у постачадльників контрагентів позивача основних засобів та достатньої кількості трудових ресурсів для здійснення господарської діяльності, формування ними податкового кредиту за господарськими операціями з придбання товарів широкого вжитку, що ставить під сумнів здійснення господарських операцій з купівлі-продажу сільськогосподарської продукції цими контрагентами, маніпулювання такими суб`єктами господарювання податковою звітністю та свідчить про належність постачальників контрагентів позивача до «вигодотранспортуючих суб`єктів».

Верховний Суд вказує, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 виснувала, зокрема, що платник податків не може бути обмежений у використанні первинного документа для цілей податкового обліку в тому разі, якщо безпосередньо він не вносив до такого документа неправдиві (недостовірні) відомості. Всі негативні наслідки, пов`язані з недостовірністю даних, зазначених у первинному документі, мають покладатися виключно на ту особу, яка їх внесла. Якщо іншою особою були внесені до документа відомості щодо учасника господарської операції, який має дефекти правового статусу, то добросовісний платник податків, який скористався відповідним документом для підтвердження даних свого податкового обліку, не може зазнавати жодних негативних наслідків у тому разі, якщо інші обставини, зазначені в первинному документі, зокрема рух відповідних активів, мали місце. При цьому, має враховуватися реальна можливість платника податків пересвідчитися у тому, чи були достовірними відомості, що внесені до первинного документа його контрагентом.

Такий висновок Велика Палата Верховного Суду зробила, застосувавши норму частини восьмої статті 9 Закону України «Про бухгалтерський облік та фінансову звітність в Україні», згідно з якою відповідальність за несвоєчасне складання первинних документів і регістрів бухгалтерського обліку та недостовірність відображених у них даних несуть особи, які склали та підписали ці документи. Цю норму Велика Палата Верховного Суду тлумачила як таку, в якій  відображено принцип індивідуальної відповідальності платника податків за внесення недостовірних відомостей до первинних документів.

Велика Палата Верховного Суду також звернула увагу на те, що 23.05.2020 набрали чинності зміни до статті 112 ПК України, внесені Законом України від 16.01.2020 № 466-IX «Про внесення змін до Податкового кодексу України щодо вдосконалення адміністрування податків, усунення технічних та логічних неузгодженостей у податковому законодавстві» (далі - Закон № 466-IX).

Так, відповідно до пункту 112.2 статті 112 ПК України (у редакції Закону № 466-IX) особа вважається винною у вчиненні правопорушення, якщо буде встановлено, що вона мала можливість для дотримання правил та норм, за порушення яких цим Кодексом передбачена відповідальність, проте не вжила достатніх заходів щодо їх дотримання. Вжиті платником податків заходи щодо дотримання правил та норм податкового законодавства вважаються достатніми, якщо контролюючий орган не доведе, що, вчиняючи певні дії або допускаючи бездіяльність, за які передбачена відповідальність, платник податків діяв нерозумно, недобросовісно та без належної обачності.

За висновком Великої Палати Верховного Суду зміни до статті 112 ПК України фактично закріпили нормативно ті підходи, які й до цього активно використовувалися в судовій практиці, а саме: доктрини належної обачності та індивідуальної юридичної відповідальності, - застосовували рішення Європейського суду з прав людини «Інтерсплав проти України», у якому позиція щодо «залученості» платника податків до протиправних діянь контрагента фактично запроваджувала ту саму належну обачність, яка згодом була відображена в Законі № 466-ІХ. Сам собою факт використання первинних документів з недостовірними даними для підтвердження обставин здійснення господарської операції не повинен автоматично вказувати на безпідставність даних податкового обліку. Натомість контролюючий орган має довести, що платник податків, приймаючи від контрагентів та використовуючи певні документи для цілей податкового обліку, діяв нерозумно, недобросовісно або без належної обачності. А це також пов`язано з фактичною можливістю й економічною доцільністю перевірки самим платником податків достовірності відомостей, які були включені до первинних документів. Мають бути наявні докази того, що розумними заходами добросовісний платник податків міг перевірити правдивість відповідних документів, а також мав достатні підстави, діючи з належною обачністю, для обґрунтованих сумнівів у їх змісті.

Водночас, у акті перевірки та апеляційній скарзі Управління не наводило доводів, що Товариство самостійно внесло до первинних документів недостовірну інформацію щодо придбання товарів та/або щодо  його виконавців. Так само контролюючий не зазначав та не надавав доказів, що Товариство було обізнане щодо недостовірності даних про контрагентів, або інших субєктів господарювання у ланцюгу постачання, у первинних документах, на підставі яких задекларувало дані свого податкового обліку, зокрема, щодо витрат, які враховуються при визначення об`єкта оподаткування, та податкового кредиту. У справі відсутні докази, що у Товариства були обґрунтовані підстави сумніватись у достовірності відомостей в первинних документах щодо його контрагентів. Доводів такого змісту, так само як і доводів, що Товариство діяло без належної обачності, використовуючи первинні документи для цілей податкового обліку, Управління не наводило.

Крім того, Велика Палата Верховного Суду підтримала правову позицію Верховного Суду у складі колегії суддів Касаційного адміністративного суду в постанові від 06.11.2018 у справі №822/551/18, про те, що до постановлення вироку в межах кримінального провадження протокол допиту під час досудового розслідування не може вважатися належним доказом в адміністративному судочинстві. При цьому, суд першої інстанції урахував висновок Верховного Суду в указаній вище постанові, що частиною четвертою статті 95 Кримінального процесуального кодексу України передбачено, що суд може обґрунтувати свої висновки лише на показаннях, які він безпосередньо сприймав під час судового засідання або отриманих у порядку, передбаченому статтею 255 цього Кодексу; суд не вправі обґрунтовувати судові рішення показаннями, наданими слідчому, прокурору, або посилатися на них.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції установив, що ні на момент проведення податкової перевірки та фіксації її наслідків, ні станом на час розгляду даної справи в суді першої інстанції вироки або рішення про закриття кримінального провадження і звільнення особи від кримінальної відповідальності щодо посадових осіб контрагентів позивача - відсутні.

Відсутня така інформація і в Єдиному державному реєстрі судових рішень станом на дату розгляду касаційної скарги Товариства.

Також, слід звернути увагу, що Велика Палата Верховного Суду в постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19 відступила від висновку Верховного Суду України, викладеного, зокрема, у постанові від 01.12.2015 у справі №826/15034/17 (№21-3788а15), що статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю, у зв`язку із чим господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку. Згідно з висновком Великої Палати формулювання «статус фіктивного, нелегального підприємства несумісний з легальною підприємницькою діяльністю» не ґрунтується на чинних нормах матеріального права, оскільки статус у юридичному розумінні - це перелік прав та обов`язків певного суб`єкта. Водночас жоден нормативно-правовий акт в Україні не містить визначення статусу фіктивного підприємства. Суб`єкт господарювання з ознаками фіктивності є правосуб`єктним, незважаючи на дефекти при його створенні чи мету діяльності, що суперечить висновку у постанові від 01.12.2015 у справі №826/15034/17 (№21-3788а15), що «господарські операції таких підприємств не можуть бути легалізовані навіть за формального підтвердження документами бухгалтерського обліку».

Застосування  судом першої інстанцій норм матеріального та процесуального права відповідає вищенаведеним висновкам Великої Палати Верховного Суду у постанові від 07.07.2022 у справі №160/3364/19. 

Крім того, судом першої інстанції було встановлено, що виконання господарських операцій між позивачем та ТОВ «Колосс Груп» підтверджена рішеннями Господарського суду міста Києва від 24.01.2020 у справі №910/16678/19, від 17.02.2020 у справі №910/16764/19, від 27.02.2020 у справі №910/16682/19, від 23.06.2020 у справі №910/2829/20. Також, належне документальне оформлення господарських операцій позивача з ПП «Лани України», а також добросовісність останнього підтверджується рішенням Окружного адміністративного суду міста Києва в справі №640/18765/19.

Стосовно господарських операцій між Товариством та ТОВ «Іст Оілс Україна», суд першої інстанції встановив, що між позивачем (покупець)  та ТОВ «Іст Оілс Україна» (продавець) був укладений договір купівлі-продажу від 11.12.2018 №КФ18/131МГ, відповідно до умов якого ТОВ «Іст Оілс Україна» зобов`язувалось поставити покупцю 5000 тон кукурудзи 3-го класу. Пунктом 3.1 вказаного договору передбачалось, що ТОВ «Іст Оілс Україна» зобов`язувалося до 14.12.2018 поставити товар на зернові склади, які входять до групи компаній «Агроінвестгруп», а саме: ТОВ «Березівський елеватор», ТОВ «Ізмаїльський елеватор», ПАТ «Новомиргородський елеватор», ТОВ «Білгород-Дністровський елеватор», ТОВ «Заплазський елеватор».

Факт поставки товару, а також його переоформлення на позивача підтверджується належним чином оформленими видатковими накладними, складськими квитанціями на зерно, а також тристоронніми актами приймання-передачі зерна, що підтверджує факт того, що право власності на товар перейшло до позивача, а товар де-юре був поставлений ТОВ «Іст Оілс Україна» позивачеві на вказані у договорі зернові склади.

У справі, що розглядається, суд першої інстанції установив, що у Товариства виникли труднощі із доступом до належного йому майна, зокрема, внаслідок того, що Національною поліцією України було відкрито кримінальне провадження за фактом розкрадання майна посадовими особами «Агроінвестгруп».

Викладене, в свою чергу, слугувало підставою для висновку контролюючого органу про те, що придбаний Товариством товар у ТОВ «Іст Оілс Україна» не використовувався позивачем в межах господарської діяльності, що свідчить про порушення позивачем вимог пункту  198.5 статті 198 Податкового кодексу України, а саме заниження податкових зобов`язань з ПДВ у зв`язку з тим, що товар (кукурудза обсягом 5 000 тон), придбаний у постачальника ТОВ «Іст Оілс Україна», не використовувався позивачем в межах господарської діяльності та, як наслідок, контролюючий орган дійшов висновку, що Товариство не склало та не зареєструвало в ЄРПН податкову накладну на суму 34333330,00 грн. податку на додану вартість за червень 2019 року.

Згідно з пунктом  198.5 статті 198 Податкового кодексу України  платник податку зобов`язаний нарахувати податкові зобов`язання виходячи з бази оподаткування, визначеної відповідно до пункту  189.1 статті 189  цього  Кодексу, та скласти не пізніше останнього дня звітного (податкового) періоду і зареєструвати в Єдиному реєстрі податкових накладних в терміни, встановлені цим Кодексом для такої реєстрації, зведену податкову накладну за товарами/послугами, необоротними активами, придбаними/виготовленими з податком на додану вартість (для товарів/послуг, необоротних активів, придбаних або виготовлених до 1 липня 2015 року, - у разі якщо під час такого придбання або виготовлення суми податку були включені до складу податкового кредиту), у разі якщо такі товари/послуги, необоротні активи призначаються для їх використання або починають використовуватися:

а) в операціях, що не є об`єктом оподаткування відповідно до  статті 196 цього Кодексу  (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом  196.1.7 пункту 196.1 статті 196  цього  Кодексу) або місце постачання яких розташоване за межами митної території України;

б) в операціях, звільнених від оподаткування відповідно до статті 197, підрозділу 2  розділу XX цього Кодексу, міжнародних договорів (угод) (крім випадків проведення операцій, передбачених підпунктом  197.1.28 пункту 197.1 статті 197  цього  Кодексу  та операцій, передбачених пунктом  197.11 статті 197  цього  Кодексу);

в) в операціях, що здійснюються платником податку в межах балансу платника податку, у тому числі передача для невиробничого використання, переведення виробничих необоротних активів до складу невиробничих необоротних активів;

г) в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку (крім випадків, передбачених пунктом  189.9 статті 189  цього  Кодексу).

Суд першої інстанції, з посиланням на висновки Верховного Суду, викладені у постанові від 06.02.2020 у справі №807/1556/17, згідно яких проведення платником податку на вимогу контролюючого органу під час проведення податкової перевірки інвентаризації товарів є єдиним встановленим законом засобом доказування нестачі чи наявності товарів у платника податку і, відповідно, використання чи невикористання платником податку таких товарів в операціях, що не є господарською діяльністю платника податку, виходив з того, що податковим органом під час перевірки не було встановлено факту втрати позивачем належного йому товару (права на належний йому товар), а будь-які вимоги щодо проведення інвентаризації товарно-матеріальних цінностей податковим органом в межах перевірки не заявлялись.

Крім того, у акті перевірки було зазначено, що за даними бухгалтерського обліку Товариства операцію по взаємовідносинах із ТОВ «Іст Оілс Україна» позивач відобразив наступним чином: Дт 3771 «Розрахунки з іншими дебіторами» - Кт 281 «Товари на складі» на загальну суму 20599980,00 грн. та сформував резерв сумнівних боргів по рах. 381 «Заборгованість за товари» на суму 20599980,00 грн.).

Також, судом першої інстанції було враховано, що виписані вказаними вище зерновими складами складські квитанції на зерно погашені не були.

Крім того, договори складського зберігання, укладені позивачем з вказаними вище зерновими складами, діють до повного виконання зобов`язань сторонами, тобто до моменту видачі позивачеві належного йому товару, чого станом на момент проведення перевірки здійснено не було.

В свою чергу судом першої інстанції було встановлено та підтверджується матеріалами справи, що рішеннями господарських судів підтверджено право власності Товариства на відповідний товар, а також зобов`язано відповідні зернові склади повернути позивачеві належне йому майно, зокрема: згідно рішення Господарського суду міста Києва від 04.06.2019 у справі №910/2478/19 зобов`язано ТОВ «Білгород-Дністровський елеватор» повернути позивачеві 400 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду міста Києва від 03.06.2019 у справі №910/2480/19 зобов`язано ТОВ «Заплазський елеватор» повернути позивачеві 2000 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду міста Києва від 11.06.2019 у справі №910/2481/19 зобов`язано ТОВ «Березівський елеватор» повернути позивачеві 350 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду Одеської області від 15.06.2019 у справі №916/554/19 ТОВ «Березівський елеватор» зобов`язано ТОВ «Березівський елеватор» повернути позивачеві 1350 тон кукурудзи; згідно рішення Господарського суду Кіровоградської області від 19.04.2019 у справі №912/586/19 зобов`язано ТОВ «Новомиргородський елеватор» повернути позивачеві 900 тон кукурудзи.

При цьому, в подальшому частина товару обсягом 900 тон, яка зберігалась на потужностях ТОВ «Новомиргородський елеватор», була отримана позивачем протягом січня 2020 року, перевезена автомобільним транспортом в порт та реалізована на експорт, що підтверджує наявність у позивача права власності на визначений обсяг товару, його використання у власній господарській діяльності, а також вчинення позивачем дій з метою отримання товару.

За таких обставин, суд першої інстанції дійшов правомірного висновку про  безпідставність донарахування Товариству контролюючим органом податкових зобов`язань з податку на додану вартість у зв`язку з відсутністю/утрудненням доступу суб`єкта господарювання до власних активів та, як наслідок, про наявність у позивача обов`язку скласти та зареєструвати податкову накладну на суму 34333330,00 грн. податку на додану вартість за червень 2019 року.

Ураховуючи зазначене, колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про наявність підстав для задоволення позовних вимог, з огляду на що суд апеляційної інстанції безпідставно скасував рішення суду першої інстанції, яке відповідає закону.
Стосовно ухвали суду першої інстанції про стягнення витрат, понесених на професійну правничу допомогу, Верховний Суд зазначає наступне. 
Частина перша статті 134 КАС України визначає, що витрати, пов`язані з правничою допомогою адвоката, несуть сторони, крім випадків надання правничої допомоги за рахунок держави.
Відповідно до частин другої - сьомої статті 134 КАС України за результатами розгляду справи витрати на правничу допомогу адвоката підлягають розподілу між сторонами разом з іншими судовими витратами, за винятком витрат суб`єкта владних повноважень на правничу допомогу адвоката.
Для цілей розподілу судових витрат: 1) розмір витрат на правничу допомогу адвоката, в тому числі гонорару адвоката за представництво в суді та іншу правничу допомогу, пов`язану зі справою, включаючи підготовку до її розгляду, збір доказів тощо, а також вартість послуг помічника адвоката визначаються згідно з умовами договору про надання правничої допомоги та на підставі доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою; 2) розмір суми, що підлягає сплаті в порядку компенсації витрат адвоката, необхідних для надання правничої допомоги, встановлюється згідно з умовами договору про надання правничої допомоги на підставі доказів, які підтверджують здійснення відповідних витрат.
Для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги.
Розмір витрат на оплату послуг адвоката має бути співмірним із: 1) складністю справи та виконаних адвокатом робіт (наданих послуг); 2) часом, витраченим адвокатом на виконання відповідних робіт (надання послуг); 3) обсягом наданих адвокатом послуг та виконаних робіт; 4) ціною позову та (або) значенням справи для сторони, в тому числі впливом вирішення справи на репутацію сторони або публічним інтересом до справи.
У разі недотримання вимог частини п`ятої цієї статті суд може, за клопотанням іншої сторони, зменшити розмір витрат на правничу допомогу, які підлягають розподілу між сторонами.
Обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Згідно з частиною дев`ятою статті 139 КАС України при вирішенні питання про розподіл судових витрат суд враховує: 1) чи пов`язані ці витрати з розглядом справи; 2) чи є розмір таких витрат обґрунтованим та пропорційним до предмета спору, значення справи для сторін, в тому числі чи міг результат її вирішення вплинути на репутацію сторони або чи викликала справа публічний інтерес; 3) поведінку сторони під час розгляду справи, що призвела до затягування розгляду справи, зокрема, подання стороною явно необґрунтованих заяв і клопотань, безпідставне твердження або заперечення стороною певних обставин, які мають значення для справи, тощо; 4) дії сторони щодо досудового вирішення спору (у випадках, коли відповідно до закону досудове вирішення спору є обов`язковим) та щодо врегулювання спору мирним шляхом під час розгляду справи, стадію розгляду справи, на якій такі дії вчинялись.
У розумінні умов частин п`ятої - сьомої статті 134 КАС України зменшення суми судових витрат на професійну правничу допомогу, що підлягають розподілу, виходячи з критерію співмірності можливе винятково на підставі клопотання іншої сторони у разі доведення нею недотримання вимог стосовно співмірності витрат із складністю відповідної роботи, її обсягом та часом, витраченим на виконання робіт. Суд, ураховуючи принципи диспозитивності та змагальності, не може вирішувати питання про зменшення суми судових витрат на професійну правову допомогу, що підлягають розподілу, з власної ініціативи.
Водночас у частині дев`ятій статті 139 КАС України визначено критерії, керуючись якими, суд (за клопотанням сторони або з власної ініціативи) може відступити від загального правила під час вирішення питання про розподіл витрат на правову допомогу та не розподіляти такі витрати повністю або частково на сторону, не на користь якої ухвалено рішення, а натомість покласти їх на сторону, на користь якої ухвалено рішення. У такому випадку суд повинен конкретно визначити, які саме витрати на правову допомогу не підлягають відшкодуванню повністю або частково, навести обґрунтування такого рішення та правові підстави для його ухвалення. Зокрема, вирішуючи питання розподілу судових витрат, суд має враховувати, що розмір відшкодування судових витрат, не пов`язаних зі сплатою судового збору, не повинен бути непропорційним до предмета спору. У зв`язку з наведеним суд з урахуванням конкретних обставин може обмежити такий розмір з огляду на розумну потребу судових витрат для конкретної справи.
Подібні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 і підтримані в постанові Великої Палати Верховного Суду від 26.06.2024 у справі № 686/5757/23.
У постановах від 19.02.2022 № 755/9215/15-ц та від 05.07.2023 у справі № 911/3312/21 Велика Палата Верховного Суду виснувала, що під час визначення суми відшкодування суд має виходити з критерію реальності адвокатських витрат (установлення їхньої дійсності та потрібності), а також критерію розумності їхнього розміру з огляду на конкретні обставини справи та фінансовий стан обох сторін.
Отже, у разі недотримання вимог частини п`ятої статті 134 КАС України (критерії співмірності) суду надано право зменшити розмір витрат на професійну правничу допомогу адвоката, які підлягають розподілу між сторонами, лише за клопотанням іншої сторони. Натомість під час вирішення питання про розподіл судових витрат суд за наявності заперечення сторони проти розподілу витрат на адвоката або з власної ініціативи, керуючись критеріями, що визначені частиною дев`ятою статті 139 КАС України (зокрема критерії пропорційності і обґрунтованості), може не присуджувати стороні, на користь якої ухвалено судове рішення, всі її витрати на професійну правову допомогу, або ж присудити такі витрати частково.
У постанові від 28.04.2021 у справі № 640/3098/20 Верховний Суд зазначав, що для визначення розміру витрат на правничу допомогу та з метою розподілу судових витрат учасник справи подає детальний опис робіт (наданих послуг), виконаних адвокатом, та здійснених ним витрат, необхідних для надання правничої допомоги. Зокрема, від учасника справи вимагається надання доказів щодо обсягу наданих послуг і виконаних робіт та їх вартості, що сплачена або підлягає сплаті відповідною стороною або третьою особою.
У справі, що розглядається, суд першої інстанції встановив, що до матеріалів справи Товариством були надані копії: договору про надання правової допомоги від 01.07.2020; додатку №2 від 01.07.2020 до договору про надання правової допомоги від 01.07.2020; рахунку-фактури №1467/23-1 від 23.03.2021, платіжного доручення №234 від 30.03.2021, звіту про виконання договору про надання правової допомоги від 01.07.2020 б/н додатку №2 до договору про надання правової допомоги від 01.07.2020 за період з 01.07.2020 по 31.03.2021.    
Судом першої інстанції було встановлено, що Товариством на користь Адвокатського об`єднання «Арцінгер» було перераховано суму коштів в загальному розмірі 358601,76 грн. за надання останнім правничої допомоги під час розгляду даної справи.
Також, судом першої інстанції було встановлено, що відповідно до умов договору, укладеного між Товариством (Замовником) та Адвокатським об`єднанням «Арцінгер» (Виконавцем) про надання правової допомоги №б/н від 01.07.2020, Замовник доручає, а Виконавець бере на себе обов`язок надати правову допомогу, адвокатські послуги та виконати роботи в обсязі та на умовах, передбачених цим Договором (пункт 1.1 Договору).
Об`єднання надає Клієнту за його вимогою правову допомогу у зв`язку із здійсненням уповноваженими органами адміністративного та кримінального провадження. Пунктом    4.1 Договору визначено, що надання правової допомоги здійснюється Об`єднанням за винагороду (гонорар), розмір якої буде визначений окремою угодою сторін.
Згідно пункту 1.1 Додатку №2 від 01.07.2020 до Договору про надання правової допомоги від 01.07.2020 Замовник доручає, а Виконавець бере на себе обов`язок надати правову допомогу в адміністративній справі за позовом Замовника до Управління про визнання протиправними та скасування податкових повідомлень-рішень від 08.04.2020 року №06032615050106, №06022615050106, №06012615050106, №06002615050106, №05992615050106.
Пунктом 2.1 вказаного Додатку до Договору визначено, що сторони погодили, що ціна Послуг визначається як сума гонорарів Виконавця за надані Послуги за цим Договором та суми відшкодування витрат, понесених Виконавцем у зв`язку з наданням Послуг. Гонорари та Послуги, надані Виконавцем, розраховуються шляхом множення погодинної ставки кожного працівника Виконавця, залученого до надання Послуг Замовнику, на кількість годин, фактично витрачених відповідним працівником для надання відповідних послуг. Погодинні ставки працівників Виконавця становлять суми у гривні еквівалентні відповідним погодинним ставкам у євро, що вказані нижче, за офіційним курсом гривні до євро, встановленим Національним банком України на день виставлення відповідного рахунку: 360 Євро/год. (у гривневому еквіваленті) - для старших/керуючих партнерів; 300 Євро/год. (у гривневому еквіваленті) - для партнерів; 270 Євро/год (у гривневому еквіваленті) - для штатних і позаштатних радників; 220 Євро/год (у гривневому еквіваленті) - для старших юристів; 180 Євро/год (у гривневому еквіваленті) - для юристів; 150 Євро/год (у гривневому еквіваленті) - для молодших юристів; 90 Євро/год (у гривневому еквіваленті) - за послуги перекладу.
Сторонами підписаний акт про надання правової допомоги від 30.06.2021, яким визначена загальна вартість правової допомоги - 358601,76 грн.
Адвокатським об`єднанням виписано також рахунок-фактуру №1467/23-1 від 23.03.2021 року за послуги правової допомоги на суму 358601,76 грн.
Так, згідно з наданим звітом №1 погодинної роботи юристів та акту виконаних робіт визначено, що відповідним працівником виконано роботи: з 01.07.2020 по 02.07.2020 - 21,5 годин (аналіз рішення ДПС України від 17.06.2020 №19370/6/99-00-06-02-01-05 за результатами розгляду скарги; написання позовної заяви; аналіз судової практики, зокрема, практики Верховного Суду щодо неможливості застосування наслідків, передбачених абз. «г» п.198.5 ст. 198 ПК України у разі непроведення під час податкової перевірки інвентаризації товарно-матеріальних цінностей; аналіз роз`яснень ДПС України щодо необхідності нарахування податкових зобов`язань з ПДВ відповідно до абз. «г» п. 198.5 ст. 198 ПК України; аналіз судових справ, рішенням у яких встановлено добросовісність ТОВ «Колосс Груп», ПП «Лани України»; підготовка додатків до позовної заяви); 06.07.2020 - 1,75 год. (написання адвокатського запиту до АТ «Укрзалізниця» з метою підтвердження реальності залізничних перевезень, організація направлення отримувачу); 27.07.2020 - 0,25 годин (написання пояснень щодо відсутності інших судових справ між тими ж сторонами з того ж предмету (на виконання ухвали суду); з 28.07.2020 по 06.08.2020 - 6,25 годин (аналіз відзиву Управління на позовну заяву в справі №640/14850/20 та додатків до нього; написання відповіді на відзив Управління); 11.08.2020 - 4,5 годин (написання адвокатського запиту до ДПС України щодо реєстрації податкових накладних у ланцюгу постачання ТОВ «Київ-Агро» - ПП «Лани України», організація направлення отримувачу; написання адвокатського запиту до ТОВ «Бейден» з метою підтвердження факту перевезення зерна; написання адвокатського запиту до ТОВ «Агро-СКД» з метою підтвердження факту перевезення зерна); з 21.10.2020 по 22.10.2020 - 3,25 годин (написання клопотання про визнання поважними причин неподання доказів у встановлений законом строку та про долучення доказів та письмові пояснення щодо реальності транспортування придбаного позивачем товару; організація направлення примірника клопотання та письмових пояснень відповідачеві у справі, подання клопотання та письмових пояснень до суду); 11.11.2020 - 6,5 годин (аналіз документів, долучених відповідачем до клопотання від 22.10.2020 року (запит на проведення зустрічної звірки, акт про неможливість вручення запиту); аналіз судової практики щодо неналежності акта про неможливість проведення зустрічної звірки як доказу нереальності господарських операцій; аналіз судової практики щодо неналежності податкової інформації як доказу нереальності господарських операцій; аналіз судової практики щодо неможливості встановлення відсутності юридичної особи за місцезнаходженням на підставі довідки податкового органу; написання додаткових пояснень щодо документів, наданих відповідачем разом з клопотанням від 22.10.2020); з 22.03.2021 по 23.03.2021 - 6 годин (аналіз документів, долучених відповідачем до пояснень від 17.03.2021 року (витяги з АІС «Податковий блок», витяги з ЄРПН); аналіз практики Верховного Суду щодо неможливості визнання господарських операцій нереальними виключно у зв`язку з відсутністю ресурсів у постачальників по ланцюгу; написання додаткових пояснень щодо пояснень відповідача від 17.03.2021 б/н та долучених до них документів; 31.03.2021 - 3 години (підготовка звіту про правову допомогу з детальним описом виконаних робіт).
Так, згідно з наданим звітом №2 погодинної роботи юристів та акту виконаних робіт визначено, що відповідним працівником виконано роботи: з 25.06.2021 по 07.09.2021 - 4,5 годин (аналіз заяви відповідача про долучення додаткових матеріалів від 23.06.2021; написання заперечення на заяву про долучення додаткових матеріалів від 23.06.2021; написання додаткових пояснень в частині висновків Окружного адміністративного суду міста Києва від 25.05.2021 у справі №640/14930/20; з 13.09.2021 по 17.09.2021 - 5,5 годин (підготовка звіту про правову допомогу, що долучатиметься до заяви про ухвалення додаткового рішення з метою підтвердження обсягу наданих послуг; написання заяви про ухвалення додаткового рішення суду про розподіл судових витрат).
За результатами дослідження зазначених вище доказів, суд першої інстанції дійшов висновку про те, що справедливим та співмірним є призначення компенсації витрат на професійну правничу допомогу у сумі 150000,00 грн., з урахуванням всіх аспектів і складності цієї справи, а також часу, який міг би витратити адвокат на підготовку позову, відповіді на відзив, а також враховуючи факт участі представника у судових засіданнях.
В касаційній скарзі Товариство не оспорювало правомірність зменшення судом першої інстанції компенсації витрат на професійну правничу допомогу до суми 150000,00 грн
Згідно частини першої статті 166 КАС України при розгляді справи судом учасники справи викладають свої вимоги, заперечення, аргументи, пояснення, міркування тощо щодо процесуальних питань у заявах та клопотаннях, а також запереченнях проти заяв і клопотань.
Тобто саме зацікавлена сторона має вчинити певні дії, спрямовані на відшкодування з іншої сторони витрат на професійну правничу допомогу, а інша сторона має право на відповідні заперечення проти таких вимог, що виключає ініціативу суду з приводу відшкодування витрат на професійну правничу допомогу одній із сторін без відповідних дій з боку такої сторони.
Принцип змагальності знайшов своє втілення, зокрема, у положеннях частини сьомої статті 134 КАС України, відповідно до яких обов`язок доведення неспівмірності витрат покладається на сторону, яка заявляє клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
Матеріалами справи підтверджується, що заяву про ухвалення додаткового рішення про розподіл судових витрат Товариство направило до Управління засобами поштового зв`язку 20.09.2021, що підтверджується описом вкладення у цінний лист та фіскальним чеком АТ «Укрпошта».
В свою чергу, матеріалами справи також підтверджується, що Управління не направляло до суду першої інстанції клопотання про зменшення витрат на оплату правничої допомоги адвоката, які підлягають розподілу між сторонами.
За таких обставин, Верховний Суд погоджується з висновками суду першої інстанції про наявність підстав для часткового задоволення заяви Товариства про відшкодування витрат на професійну правничу допомогу та, відповідно, наявності підстав для їх відшкодування у визначеній судом першої інстанції сумі 150000,00 грн..
Відповідно до частини першої статті 352 Кодексу адміністративного судочинства України суд касаційної інстанції скасовує постанову суду апеляційної інстанції повністю або частково і залишає в силі судове рішення суду першої інстанції у відповідній частині, якщо в передбачених статтею 341 цього Кодексу межах встановить, що судом апеляційної інстанції скасовано судове рішення, яке відповідає закону.

Переглянувши рішення суду апеляційної інстанції, перевіривши повноту встановлення судами фактичних обставин справи та правильність застосування ними норм матеріального та процесуального права, Верховний Суд дійшов висновку, що при ухваленні рішень суд апеляційної інстанції допустив неправильне застосування норм матеріального права та порушення норм процесуального права, які є підставою для скасування ухвалених судом апеляційної інстанції судових рішень, а тому касаційну скаргу Товариства необхідно задовольнити, постанови суду апеляційної інстанції - скасувати із залишенням в силі рішення та ухвали суду першої інстанції.

Керуючись статтями 341, 345, 349, 352, 355, 356, 359 КАС України, Суд,

ПОСТАНОВИВ:

Касаційну скаргу Товариства з обмеженою відповідальністю «Нью Ворлд Грейн Юкрейн» задовольнити.
Постанови Шостого апеляційного адміністративного суду від 07.02.2022 скасувати, а рішення Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.09.2021 та ухвалу Окружного адміністративного суду міста Києва від 13.10.2021 залишити в силі.
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття, є остаточною і оскарженню не підлягає.
Повний текст постанови складений 18.12.2025.

Судді	Л.І. Бившева Р.Ф. Ханова   В.В. Хохуляк