ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
20 січня 2026 року 
м. Київ
справа № 175/1610/24
провадження № 51-201км25
Верховний Суд колегією суддів Другої судової палати Касаційного кримінального
суду у складі:
головуючого ОСОБА_1 , 
суддів ОСОБА_2 , ОСОБА_3 ,
за участю:
секретаря судового
засідання ОСОБА_4 , 
прокурора ОСОБА_5 ,
розглянув у відкритому судовому засіданні касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 на вирок Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року у кримінальному провадженні, внесеному до Єдиного реєстру досудових розслідувань за № 12023052390001713, за обвинуваченням
ОСОБА_6 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , громадянина України, уродженця та жителя АДРЕСА_1 , раніше не судимого, 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК.

Зміст оскаржених судових рішень і встановлені судами першої та апеляційної інстанцій обставини
Вироком Дніпропетровського районного суду Дніпропетровської області від 14 червня 2024 року ОСОБА_6 засуджено за ч. 2 ст. 307 КК, із застосуванням ст. 69 КК, до покарання у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна. 
Згідно з вироком суду ОСОБА_6 визнано винуватим у незаконному придбанні та зберіганні з метою збуту особливо небезпечної психотропної речовини у великому розмірі.
Так, не пізніше листопада 2023 року ОСОБА_6 придбав особливо небезпечну психотропну речовину обіг якої заборонено - PVP у великому розмірі, разом з обладнанням для її фасування. 
22 грудня 2023 року ОСОБА_6 , перебуваючи у приміщенні квартири за адресою: АДРЕСА_2 , розфасував вказану речовину у 20 прозорих пакетів та, цього ж дня, під час проведення обшуку за вказаною адресою, працівниками поліції було виявлено та вилучено електронні ваги з металевою ложкою і вищевказані пакети з речовиною, яка містить в своєму складі PVP загальною масою 14, 7084 г, що є великим розміром.
Апеляційний суд задовольнив апеляційну скаргу прокурора, скасував вирок районного суду в частині призначеного покарання та призначив ОСОБА_6 за ч. 2 ст. 307 КК покарання у виді позбавленні волі на строк 6 років з конфіскацією майна. В решті вирок залишив без зміни. 
Вимоги касаційної скарги та узагальнені доводи особи, яка її подала
У касаційній скарзі засуджений, посилаючись на невідповідність призначеного покарання ступеню тяжкості кримінального правопорушення і його особі через суворість, просить змінити вирок апеляційного суду та призначити йому покарання із застосуванням положень ст. 69 КК. 
На думку засудженого, суд апеляційної інстанції, призначаючи нове, більш суворе покарання, не прийняв до уваги дані про його особу, а саме те, що він раніше не судимий, злочин вчинив вперше, про що кається, є особою молодого віку, на обліку у нарколога не перебуває. Отже, вказані дані свідчить про те, що він оступився і не має такої суспільної небезпечності, щоб нести таке суворе покарання. 
Крім того стверджує, що суд апеляційної інстанції безпідставно не визнав таку пом`якшуючу покарання обставину, як активне сприяння розкриттю злочину, однак під час досудового розслідування він виконував всі вказівки слідчого, а також правдиво відповідав на його та оперативних співробітників запитання.
Отже, призначене апеляційним судом покарання є надто суворим, а тому є всі підстави для зміни рішення суду і призначення йому покарання із застосуванням ст. 69 КК.
У запереченнях на касаційну скаргу засудженого, прокурор просить залишити її без задоволення, а судове рішення - без зміни. 
Позиції учасників судового провадження
Прокурор заперечував проти задоволення касаційної скарги засудженого.
Мотиви Суду
Згідно зі ст. 438 КПК підставами для скасування або зміни судових рішень при розгляді справи в суді касаційної інстанції є істотне порушення вимог кримінального процесуального закону, неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, невідповідність призначеного покарання тяжкості кримінального правопорушення та особі засудженого.
При цьому, відповідно до ч. 1 ст. 433 КПК, суд касаційної інстанції перевіряє правильність застосування судами першої та апеляційної інстанцій норм матеріального та процесуального права, правової оцінки обставин і не має права досліджувати докази, встановлювати та визнавати доведеними обставини, що не були встановлені в оскарженому судовому рішенні, вирішувати питання про достовірність того чи іншого доказу. 
Суд касаційної інстанції переглядає судові рішення судів першої та апеляційної інстанцій у межах касаційної скарги.
Винуватість ОСОБА_6 в інкримінованому йому кримінальному правопорушенні, доведеність цього обвинувачення та кваліфікація діяння за ч. 2 ст. 307 КК в касаційній скарзі засудженого не оспорюються. 
При розгляді кримінального провадження в суді першої інстанції, відповідно до вимог ч. 3 ст. 349 КПК, суд визнав недоцільним дослідження доказів щодо тих обставин, які ніким не оспорюються.
Що стосується доводів касаційної скарги засудженого щодо невідповідності призначеного апеляційним судом покарання тяжкості кримінального правопорушення та його особі через суворість та необхідност призначення покарання із застосуванням ст. 69 КК, то вони, на думку колегії суддів, є необґрунтованими.
Так, відповідно до положень статей 370, 420 КПК суд апеляційної інстанції скасовує вирок суду першої інстанції та ухвалює свій вирок у разі необхідності застосування закону про більш тяжке кримінальне правопорушення чи збільшення обсягу обвинувачення, необхідності застосувати більш суворе покарання, а також у разі скасування необґрунтованого виправдувального вироку суду першої інстанції або ж у разі неправильного звільнення обвинуваченого від відбування покарання. Таке рішення апеляційного суду має бути законним, обґрунтованим та вмотивованим.
Перевіркою матеріалів кримінального провадження встановлено, що суд апеляційної інстанції зазначених вимог кримінального процесуального закону у повній мірі дотримався.
З матеріалів справи убачається, що ОСОБА_6 визнано винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ч. 2 ст. 307 КК, яке відповідно до положень ст. 12 КК є тяжким злочином, за яке передбачено покарання у виді позбавлення волі на строк від 6 до 10 років з конфіскацією майна. 
Положеннями частин 1, 2 ст. 50 КК визначено, що покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засуджених, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженими, так і іншими особами.
Відповідно до вимог ст. 65 КК особі, яка вчинила кримінальне правопорушення, має бути призначене покарання, необхідне і достатнє для її виправлення та попередження нових кримінальних правопорушень. Суд, призначаючи покарання, зобов`язаний враховувати ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, дані про особу винного та обставини справи, що пом`якшують і обтяжують покарання. 
Згідно з ч. 1 ст. 69 КК за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, з урахуванням особи винного суд, умотивувавши своє рішення, може, призначити основне покарання, нижче від найнижчої межі, встановленої в санкції статті (санкції частини статті) Особливої частини цього Кодексу.
Колегія суддів зауважує, що ч. 1 ст. 69 КК надає повноваження суду у виключних випадках призначити більш м`яке покарання, ніж мінімальне покарання, передбачене законом за відповідний злочин, лише за наявності кількох обставин, що пом`якшують покарання та істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, тобто якщо певні обставини або сукупність обставин одночасно відповідають двом умовам, визначеним в законі: вони можуть бути визнані такими, що пом`якшують покарання відповідно до положень частин 1 та/або 2 статті 66 КК; вони істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення.
Крім того, ці обставини чи сукупність обставин мають знаходитися в причинному зв`язку з цілями та/або мотивами кримінального правопорушення, поведінкою особи під час вчинення кримінального правопорушення й іншими факторами, які безпосередньо впливають на суспільну небезпеку кримінального правопорушення та/або небезпечність винуватої особи.
При визначенні поняття та змісту обставин, що істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, суд має виходити з системного тлумачення положень статей 66 та 69 КК й тих статей Особливої частини Кодексу, що визначають певні обставини як ознаки привілейованих складів кримінального правопорушення, що істотно зменшують їх суспільну небезпечність, наслідком чого є зниження ступеню тяжкості вчиненого кримінального правопорушення. 
Ці обставини в своїй сукупності повинні настільки істотно знижувати ступінь суспільної небезпечності вчиненого кримінального правопорушення, що призначення винному навіть мінімального покарання в межах санкції було б явно несправедливим.
Як убачається з вироку, місцевий суд при призначенні ОСОБА_6 покарання врахував ступінь тяжкості вчиненого кримінального правопорушення, яке відповідно до положень ст. 12 КК є тяжким злочином, особу винного, котрий має молодий вік, раніше не судимий, неодружений, не працює, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, має постійне місце проживання. 
Обставинами, які пом`якшують покарання, суд визнав повне визнання вини, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення та щире каяття. Обставин, які обтяжують покарання, судом не встановлено. 
Також суд врахував конкретні обставини справи, відсутність тяжких наслідків від вчиненого ОСОБА_6 злочину, так як психотропну речовину він не збув, оскільки був викритим працівниками поліції, та дійшов висновку, що всі ці обставини у своїй сукупності істотно знижують ступінь тяжкості вчиненого засудженим кримінального правопорушення, а тому призначив йому покарання за ч. 2 ст. 307 КК, із застосуванням ст. 69 КК, у виді позбавлення волі на строк 4 роки з конфіскацією майна. 
Не погодившись із вироком місцевого суду прокурор подав апеляційну скаргу, в якій на обґрунтування своєї позиції щодо незаконності цього рішення виклав доводи про неправильне застосування закону України про кримінальну відповідальність, а саме положень ст. 69 КК, що призвело до м`якості призначеного покарання, просив скасувати вирок та ухвалити новий, яким призначити ОСОБА_6 покарання у межах санкції ч. 2 ст. 307 КК. 
За результатами апеляційного розгляду суд апеляційної інстанції погодився з обґрунтованістю цих доводів прокурора, а тому, дотримуючись вимог ст. 420 КПК, вирок місцевого суду в частині застосування до засудженого положень ст. 69 КК скасував та ухвалив новий вирок, яким призначив ОСОБА_6 покарання за вчинене кримінальне правопорушення в мінімальній межі санкції ч. 2 ст. 307 КК, у виді позбавлення волі на строк 6 років з конфіскацією майна. 
При цьому суд апеляційної інстанції звернув увагу на помилковість визнання місцевим судом обставиною, яка пом`якшує покарання, активного сприяння в розкритті кримінального правопорушення.
Так, активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставина, яка пом`якшує покарання, означає добровільну допомогу слідству будь-яким чином: повідомлення правоохоронним органам або суду фактів у справі, надання доказів, інших відомостей про власну кримінальну діяльність чи діяльність інших осіб, викриття інших співучасників, визначення ролі кожного з них у вчиненні злочину, надання допомоги в їх затриманні, видачі знарядь і засобів вчинення злочину, майна, здобутого злочинним шляхом. Тому, беззаперечно, воно має бути активним, тобто певним чином ініціативним (постанова Верховного Суду від 12 вересня 2019 року у справі № 674/1608/17).
Суд апеляційної інстанції зазначив, що під активним сприянням розкриттю кримінального правопорушення слід розуміти надання особою органам дізнання або досудового слідства будь-якої допомоги в установленні невідомих їм обставин справи, проте обвинувачений ОСОБА_6 жодних відомостей, які б не були відомі досудовому слідству, вплинули або могли сприяти досудовому розслідуванню не повідомив. 
Отже, апеляційний суд дійшов правильного висновку про те, що активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення в цьому випадку не підтверджено матеріалами справи.
З таким висновком погоджується й колегія суддів касаційного суду та зазначає, що відповідно до змісту вироку місцевий суд, визнавши активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення як обставину, яка пом`якшує покарання, жодним чином не мотивував наявності такої обставини (не зазначив, у чому саме полягала активність та ініціативність у сприянні правоохоронним органам). 
Визнання засудженим своєї вини та надання показань, не підтверджує наявності такої пом`якшуючої обставини як активне сприяння розкриттю кримінального правопорушення.
Крім того, апеляційний суд звернув увагу на те, що суспільна небезпека злочинів у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів і прекурсорів визначається, насамперед, поширенням та згубним впливом наркоманії і токсикоманії на свідомість психічно нестійких людей, їх мораль і спосіб життя, що призводить до поступового занепаду, деградації особистості.
Наркоманія та незаконний обіг наркотичних засобів, психотропних речовин і прекурсорів належить до глобальних проблем сучасності. Цим явищам притаманний надзвичайно високий ступінь суспільної небезпеки, зумовлений тяжкими наслідками не лише для здоров`я конкретної особи, а й для здоров`я населення, економіки та суспільства в цілому.
Між наркоманією і злочинністю існує тісний взаємозв`язок. Він характеризується вчиненням наркоманами та іншими особами кримінальних правопорушень з метою заволодіння цими засобами і речовинами для їх вживання та/або розповсюдження, вчиненням значної кількості кримінальних правопорушень під безпосереднім впливом наркотиків і психотропних речовин на психіку і волю їхніх споживачів (у стані наркотичного або токсичного сп`яніння, абстиненції), віктимним характером поведінки наркоманів (часом вони самі стають жертвами кримінальних правопорушень).
Таким чином, кримінальні правопорушення у сфері обігу наркотичних засобів, психотропних речовин, їх аналогів або прекурсорів та інші кримінальні правопорушення проти здоров`я населення становлять реальну загрозу генофонду нації та забезпеченню правопорядку.
У підсумку, суд апеляційної інстанції зазначив, що місцевий суд при призначенні покарання не в повній мірі врахував ступінь тяжкості вчиненого злочину, особу обвинуваченого та обставини, які пом`якшують і обтяжують покарання, а тому дійшов до передчасного висновку про можливість призначення ОСОБА_6 покарання із застосуванням ст. 69 КК, внаслідок чого призначив йому покарання, яке не відповідає тяжкості злочину. 
Водночас, призначаючи ОСОБА_6 покарання апеляційний суд, дотримуючись приписів ст. 65 КК, врахував ступінь тяжкості вчиненого ним кримінального правопорушення, яке відноситься до категорії тяжких злочинів, дані про особу винного, котрий раніше не судимий, на обліках у лікарів нарколога та психіатра не перебуває, також суд зважив на наявність у справі обставини, яка пом`якшує покарання - щире каяття засудженого у вчиненому, та відсутність обставин, які обтяжують покарання.
Повною мірою урахувавши всі обставини справи, суд апеляційної інстанції, усупереч доводам засудженого ОСОБА_6 , викладеним в касаційній скарзі, дотримуючись принципу співмірності та індивідуалізації покарання, належно умотивувавши своє рішення призначив останньому покарання в мінімальній межі санкції статті кримінального закону, який передбачає відповідальність за вчинене ним кримінальне правопорушення, із додержанням вимог статей 50 та 65 КК, однак без застосування положень ст. 69 КК.
Призначене апеляційним судом ОСОБА_6 покарання за своїм видом і розміром є співмірним вчиненому і даним про його особу та є необхідним і достатнім для виправлення засудженого та попередження вчинення ним нових злочинів. Правових підстав вважати це покарання явно несправедливим через суворість Суд не вбачає, як і не вбачає підстав для застосування положень ст. 69 КК.
Вирок апеляційного суду є достатньо мотивованим і повною мірою відповідає вимогам статей 370, 420 КПК.
Оскільки кримінальний закон застосовано правильно, істотних порушень вимог кримінального процесуального закону не допущено, судове рішення слід залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого - без задоволення.
Керуючись статтями 433, 434, 436, 441, 442 КПК, Суд
ухвалив:
Вирок Дніпровського апеляційного суду від 16 жовтня 2024 року щодо ОСОБА_6 залишити без зміни, а касаційну скаргу засудженого ОСОБА_6 - без задоволення.
Постанова є остаточною та оскарженню не підлягає. 
Судді:

ОСОБА_1 ОСОБА_2 ОСОБА_3