ПЕРШИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА

ІМЕНЕМ УКРАЇНИ 
21 січня 2026 року справа №200/1172/25 

м. Дніпро

Перший апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: судді доповідача Казначеєва Е.Г., суддів Блохіна А.А., Компанієць І.Д., розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 р. у справі № 200/1172/25 (головуючий І інстанції Голубова Л.Б.) за позовом ОСОБА_1 до ІНФОРМАЦІЯ_1 про визнання незаконними дій, стягнення заборгованості з заробітної плати та моральної шкоди,- 
ВСТАНОВИВ:
ОСОБА_1 (далі - позивач), звернулась до Донецького окружного адміністративного суду з позовом до ІНФОРМАЦІЯ_1 (далі – відповідач, ТЦК та СП), у якій просила суд: визнати незаконними дії щодо невиконання рішення Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/6109/23 від 21.12.2023; стягнути заборгованість з заробітної плати у розмірі 45828,04 гривень; стягнути моральної шкоди у розмірі 50000,00 гривень. 
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 року задоволено частково позовні вимоги, а саме суд:
Стягнув з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) суму заборгованості з заробітної плати у розмірі 45828 (сорок п`ять тисяч вісімсот двадцять вісім) гривень 04 копійки.
Допустив негайне виконання рішення суду в частині стягнення з ІНФОРМАЦІЯ_1 (код ЄДРПОУ НОМЕР_1 ) на користь ОСОБА_1 (РНОКПП НОМЕР_2 ) заборгованості із невиплаченої заробітної плати за один місяць (жовтень 2023 року) у розмірі 5754 (п`ять тисяч сімсот п`ятдесят чотири) гривні 25 копійок.
В іншій частині вимог – відмовив.
Відповідач, не погодившись з судовим рішенням, подав апеляційну скаргу, в якій посилаючись на порушення судом першої інстанції норм матеріального та процесуального права, просить скасувати рішення суду та відмовити в задоволені позову.
Скарга мотивована тим, що в даній судовій справі розглядаються спірні відносини пов`язані зі проходженням з військової служби, тому під час обчислення строку звернення до суду із позовом цієї категорії застосуванню підлягають саме положення КАС України, як норм спеціального процесуального закону. Аналогічна правова позиція висловлена Верховним Судом у постановах від 04 грудня 2019 року у справі № 815/2681/17, від 22.01.2020 у справі №620/1982/19.
З аналізу положень частини 1, 3 статті 122 КАС України слідує, що законодавець виходить не тільки з безпосередньої обізнаності особи про факти порушення її прав, а й об`єктивної можливості цієї особи знати про такі факти. 
Для звернення до суду у справах щодо прийняття громадян на публічну службу, її проходження, звільнення з публічної служби встановлюється місячний строк (частина 5 статті 122 цього Кодексу).
У даній категорії справ законодавець визнав строк в один місяць достатнім для того, щоб особа, яка вважає, що рішенням, дією чи бездіяльністю суб`єкта владних повноважень порушено її права, свободи чи інтереси, визначилася, чи звертатиметься вона до суду з позовом за їх захистом. 
З позовом щодо визнання дій ІНФОРМАЦІЯ_2 протиправними позивач звертається лише 18.02.2025, що значно перевищує строк звернення до суду. 
Позивач у своїй позовній заяві чітко вказує на факт набрання законної сили Рішення суду, а саме 11.04.2024. 
Таким чином, позивач пропустив строк звернення до адміністративного суду. У відповідності до частини 3 КАС України в разі пропуску позивачем строку на звернення до адміністративного суду позовна заява залишається без розгляду.
Також, на виконання судового Рішення по справі №200/6109/23 від 21.12.2023, начальником ІНФОРМАЦІЯ_3 було видано наказ від 11.05.2024 № 167 «Про внесення змін до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18 вересня 2023 року № 375 та було скасовано пункт шостий та абзац шостий пункту сьомого наказу.
Таким чином ІНФОРМАЦІЯ_4 дія в межах визначеного законодавства України.
Відповідно до частини 1 статті 311 Кодексу адміністративного судочинства України, суд апеляційної інстанції розглянув справу в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами.
Суд, заслухавши суддю-доповідача, дослідивши матеріали справи, доводи апеляційної скарги, здійснюючи апеляційний перегляд у межах доводів та вимог апеляційної скарги, відповідно до частини 1 статті 308 Кодексу адміністративного судочинства України, встановив наступне.
ОСОБА_1 , проходила державну службу у відповідача. 
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_5 від 14.07.2021 №1 ОСОБА_1 призначена на посаду головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 .
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 21.03.2022 № 43 “Про запровадження дистанційної роботи” з 21 березня 2022 року для державних службовців та працівників Збройних Сил України ІНФОРМАЦІЯ_7 запроваджено дистанційну роботу.
Згідно абзацу другого частини 1 наказу державні службовці можуть виконувати завдання за посадою за межами адміністративної будівлі ІНФОРМАЦІЯ_6 , в тому числі за кордоном на період дії воєнного або надзвичайного стану України чи в її окремих регіонах, та протягом 10 днів після припинення або скасування такого стану.
Пунктом 3 зазначеного наказу безпосереднім керівникам наказано контролювати виконання працівниками завдань визначених функціональними обов`язками та пунктом 2 цього наказу з одночасним покладенням на таких керівників ведення обліку робочого часу підлеглих працівників. (пункти 3.1., 3.2.)
Відповідно до пункту 4 наказу за невиконання обов`язків передбачених пунктом 2 цього наказу, працівників може бути притягнуто до дисциплінарної відповідальності у порядку передбаченому законом.
У зв`язку з ескалацією збройної агресії РФ проти України, зокрема, на території Донецької області та безпосередньо міста Краматорська, 26.03.2022 ОСОБА_1 , з урахуванням наказу Начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 21.03.2022 № 43 “Про запровадження дистанційної роботи” прийняте рішення щодо необхідності покинути територію України та тимчасового переміщення до Республіки Польща.
Наказом Начальника ІНФОРМАЦІЯ_6 від 28.04.2022 № 51 “Про запровадження дистанційної роботи”, внесено зміни до пункту першого наказу від 21.03.2022 № 43 та викладено у наступній редакції: “Державні службовці та працівники, які перебувають на території України, можуть виконувати завдання за посадою за межами адміністративної будівлі ІНФОРМАЦІЯ_6 , на період дії воєнного стану в Україні”.
До ІНФОРМАЦІЯ_1 від Слідчого управління ГУНП в Донецькій області надійшла вимога в порядку ст. 40, 93 КПК України від 18 липня 2023 року №052/2/20-2023 “Про проведення службового розслідування стосовно службових осіб ІНФОРМАЦІЯ_6 , в якій містилася інформація щодо перебування за кордоном державного службовця ОСОБА_1 в період з 26.03.2022 по 16.03.2023, а в цей період їй здійснювалося нарахування заробітної плати відповідно до посад.
Відповідно до табелю обліку робочого часу ІНФОРМАЦІЯ_5 з березня 2022 року по березень 2023 позивач виконувала обов`язки згідно штатного розкладу, відповідно до витягів з наказів начальника за період березня 2022 року по березень 2023 року позивачу нараховувалися заробітна плата та премії, заробітна плата виплачувалася у повному обсязі, про що свідчить картка особового рахунку на працівника за відповідний період.
Відповідно до витягу з наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18.09.2023 № 375 “Про результати службового розслідування” за порушення вимог пункту 8 статті 8 ЗУ “Про державну службу”, пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 12.04.2022 “Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період дії воєнного стану” наказано притягнути до матеріальної відповідальності головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 позивача в порядку статті 132 Кодексу про працю України.
Згідно абзацу 6 пункту 7 наказу визначено начальнику відділу фінансового забезпечення сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою відшкодування збитків завданих державі, занести до Книги грошових стягнень та нарахувань та стягнути з головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 та іншого працівника 1 108 096 гривень 56 копійок.
Рішенням Донецького окружного адміністративного суду у справі № 200/6109/23 від 21.12.2023, залишеного без змін постановою Першого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2024, позов ОСОБА_1 задоволено, а саме суд:
Визнав протиправними дії ІНФОРМАЦІЯ_1 щодо притягнення головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_1 до матеріальної відповідальності в порядку статті 132 Кодексу про працю України та стягнення 108 096 гривень 56 копійок (сто вісім тисяч дев`яносто шість гривень п`ятдесят шість копійок) за порушення вимог пункту 8 статті 8 ЗУ “Про державну службу”, пунктів 1, 2 Постанови Кабінету міністрів України № 440 від 12.04.2022 “Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період дії воєнного стану”.
Скасував наказ начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18.09.2023 № 375 “Про результати службового розслідування” в частині, що стосується спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_8 ОСОБА_1 , а саме: пункту шостого та абзацу шостого пункту сьомого наказу.
Питання повернення незаконно утриманих сум з заробітної плати позивача не було предметом розгляду адміністративної справи № 200/6109/23.
За період жовтень 2023 – липень 2024 року із заробітної плати позивача на виконання абзацу шостого пункту сьомого наказу від 18.09.2023 № 375, визнаного судом незаконним, здійснено стягнення грошових сум на загальну суму 45828,04 грн.
Відповідач зазначив, що виконав судове рішення шляхом внесення змін до наказу начальника ІНФОРМАЦІЯ_1 від 18 вересня 2023 року № 375 та було скасовано пункт шостий та абзац шостий пункту сьомого наказу, однак кошти утримані з позивача, не повернув.
Надаючи правову оцінку встановленим обставинам справи та фактам, суд апеляційної інстанції зазначає наступне.
Відповідно до статті 8 Конституції України в Україні визнається та діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй.
Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав та свобод людини та громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Згідно частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Згідно статті 22 Конституції України конституційні права і свободи гарантуються і не можуть бути скасовані.
При прийнятті нових законів або внесенні змін до чинних законів не допускається звуження змісту та обсягу існуючих прав і свобод.
На підставі статті 24 Конституції України громадяни мають рівні конституційні права і свободи та є рівними перед законом.
Статтею 43 Конституції України передбачено, що кожен має право на працю, що включає можливість заробляти собі на життя працею, яку він вільно обирає або на яку вільно погоджується. Громадянам гарантується захист від незаконного звільнення.
Право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення також закріплені статтями 2, 5-1 КЗпП України.
Рішенням Конституційного Суду України від 07.05.2002 року №8- рп/2002 зазначено, що наявність спеціального регулювання службових відносин не означає, що на них не можуть не поширюватися положення інших законів щодо відносин, не врегульованих спеціальними законами. З огляду на викладене немає юридичних підстав вважати, що окремі норми Кодексу законів про працю України не можуть не застосовуватися до державних службовців.
Згідно до правової позиції Верховного Суду України, викладеній у постанові від 17.02.2015 у справі № 21-8а15, за загальним правилом, пріоритетними є норми спеціального законодавства, а трудове законодавство підлягає застосуванню у випадках, якщо нормами спеціального законодавства не врегульовано спірні правовідносини або коли про це йдеться у спеціальному законі.
Аналогічна позиція неодноразово висловлена Верховним Судом, зокрема у постановах від 31.01.2018 у справі № 803/31/16, від 30.07.2019 у справі № 804/406/16, від 08.08.2019 у справі № 813/150/16.
Загальні підстави і умови матеріальної відповідальності працівників унормовано статтею 130 КЗпП України.
Так, працівники несуть матеріальну відповідальність за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації внаслідок порушення покладених на них трудових обов`язків.
При покладенні матеріальної відповідальності права і законні інтереси працівників гарантуються шляхом встановлення відповідальності тільки за пряму дійсну шкоду, лише в межах і порядку, передбачених законодавством, і за умови, коли така шкода заподіяна підприємству, установі, організації винними протиправними діями (бездіяльністю) працівника. Ця відповідальність, як правило, обмежується певною частиною заробітку працівника і не повинна перевищувати повного розміру заподіяної шкоди, за винятком випадків, передбачених законодавством.
За наявності зазначених підстав і умов матеріальна відповідальність може бути покладена незалежно від притягнення працівника до дисциплінарної, адміністративної чи кримінальної відповідальності.
На працівників не може бути покладена відповідальність за шкоду, яка відноситься до категорії нормального виробничо-господарського ризику, а також за шкоду, заподіяну працівником, що перебував у стані крайньої необхідності. Відповідальність за не одержаний підприємством, установою, організацією прибуток може бути покладена лише на працівників, що є посадовими особами.
Працівник, який заподіяв шкоду, може добровільно покрити її повністю або частково. За згодою роботодавця працівник може передати для покриття заподіяної шкоди рівноцінне майно або поправити пошкоджене.
Наказом відповідача, який у подальшому скасований судом, на позивача було покладено відповідальність відповідно до статті 132 КЗпП України.
Зокрема, відповідно до вказаної статті, за шкоду, заподіяну підприємству, установі, організації при виконанні трудових обов`язків, працівники, крім працівників, що є посадовими особами, з вини яких заподіяно шкоду, несуть матеріальну відповідальність у розмірі прямої дійсної шкоди, але не більше свого середнього місячного заробітку.
Згідно зі ст. 127 КЗпП України відрахування із заробітної плати можуть провадитись тільки у випадках, передбачених законодавством України.
Відрахування із заробітної плати працівників для покриття їх заборгованості підприємству, установі і організації, де вони працюють, можуть провадитись за наказом (розпорядженням) роботодавця:
1) для повернення авансу, виданого в рахунок заробітної плати; для повернення сум, зайво виплачених внаслідок лічильних помилок; для погашення невитраченого і своєчасно не поверненого авансу, видано унормовано статтею 130 го на службове відрядження або переведення до іншої місцевості; на господарські потреби, якщо працівник не оспорює підстав і розміру відрахування. У цих випадках роботодавець вправі видати наказ (розпорядження) про відрахування не пізніше одного місяця з дня закінчення строку, встановленого для повернення авансу, погашення заборгованості або з дня виплати неправильно обчисленої суми;
2) при звільненні працівника до закінчення того робочого року, в рахунок якого він вже одержав відпустку, за невідроблені дні відпустки. Відрахування за ці дні не провадиться, якщо працівник звільняється з роботи з підстав, зазначених в пунктах 3, 5, 6 статті 36 і пунктах 1, 2 і 5 статті 40 цього Кодексу, а також при направленні на навчання та в зв`язку з переходом на пенсію;
3) при відшкодуванні шкоди, завданої з вини працівника підприємству, установі, організації (стаття 136).
Статтею 136 КЗпП України передбачено, що покриття шкоди працівниками в розмірі, що не перевищує середнього місячного заробітку, провадиться за розпорядженням роботодавця, керівниками підприємств, установ, організацій та їх заступниками - за розпорядженням вищестоящого в порядку підлеглості органу шляхом відрахування із заробітної плати працівника.
Розпорядження роботодавця, або вищестоящого в порядку підлеглості органу має бути зроблено не пізніше двох тижнів з дня виявлення заподіяної працівником шкоди і звернено до виконання не раніше семи днів з дня повідомлення про це працівникові. Якщо працівник не згоден з відрахуванням або його розміром, трудовий спір за його заявою розглядається в порядку, передбаченому законодавством.
У решті випадків покриття шкоди провадиться шляхом подання роботодавцем позову до місцевого загального суду.
Крім того, роботодавець може звернутися із зазначеними вимогами до суду відповідно до правил ч.2 ст.233 КЗпП протягом одного року з дня виникнення права на відрахування відповідних сум.
Наказом начальника ІНФОРМАЦІЯ_2 від 18.09.2023 № 375 “Про результати службового розслідування” за порушення вимог пункту 8 статті 8 ЗУ “Про державну службу”, пунктів 1, 2 Постанови Кабінету Міністрів України № 440 від 12.04.2022 року “Деякі питання організації роботи державних службовців та працівників державних органів у період дії воєнного стану” притягнув позивача до матеріальної відповідальності в порядку статті 132 Кодексу про працю України.
При цьому, у відповідності до абзацу 6 пункту 7 цього наказу начальнику відділу фінансового забезпечення сектору соціальних виплат ІНФОРМАЦІЯ_5 з метою відшкодування збитків завданих державі наказано занести до Книги грошових стягнень та нарахувань та стягнути суму збитків з головного спеціаліста мобілізаційного відділення ІНФОРМАЦІЯ_5 ОСОБА_1 . 
За період жовтень 2023 – липень 2024 року із заробітної плати позивача на виконання абзацу шостого пункту сьомого наказу від 18.09.2023 року № 375, визнаного судом незаконним, здійснено стягнення грошових сум на загальну суму 45 828,04 грн., а саме: за жовтень 2023 р.- 5754,25 грн; за листопад 2023 р. – 4718,91 грн; за грудень 2023 р. – 9098,67 грн; за січень 2024 р. – 2920,54 грн; лютий 2024 р. – 5812,41 грн; за березень 2024 р. – 4651,29 грн; за квітень 2024 р. – 9603,32 грн; за травень 2024р. - 3268,65 грн.
Таким чином, оскільки судовим рішенням було встановлено, що відповідач незаконно стягнув з позивача 45 828,04 грн., кошти підлягають поверненню на користь позивача.
Щодо посилання скаржника на порушення позивачем строку звернення до суду, колегія суддів зазначає наступне.
Спір про стягнення заробітної плати, що виник у зв`язку з незаконним рішення відповідача щодо притягнення позивача до матеріальної відповідальності, є трудовим спором, пов`язаним з недотриманням роботодавцем законодавства про працю та про оплату праці.
За висновками Великої Палати Верховного Суду від 11 липня 2024 року у справі № 990/156/23 положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні над частиною п`ятою статті 122 КАС України.
Верховний Суд у постанові від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22 у подібних правовідносинах дійшов до висновку, що зважаючи на гарантування конституційного права на своєчасне одержання винагороди за працю та рівність усіх працівників у цьому праві, положення статті 233 КЗпП України в частині, що стосуються строку звернення до суду у справах, пов`язаних з недотриманням законодавства про оплату праці, мають перевагу в застосуванні перед частиною п`ятою статті 122 КАС України. 
Відповідно до статті 233 КЗпП України, працівник може звернутися із заявою про вирішення трудового спору безпосередньо до суду в тримісячний строк з дня, коли він дізнався або повинен був дізнатися про порушення свого права, крім випадків, передбачених частиною другою цієї статті.
Із заявою про вирішення трудового спору у справах про звільнення працівник має право звернутися до суду в місячний строк з дня вручення копії наказу (розпорядження) про звільнення, а у справах про виплату всіх сум, що належать працівникові при звільненні, - у тримісячний строк з дня одержання ним письмового повідомлення про суми, нараховані та виплачені йому при звільненні (стаття 116).
Для звернення роботодавця до суду в питаннях стягнення з працівника матеріальної шкоди, заподіяної підприємству, установі, організації, встановлюється строк в один рік з дня виявлення заподіяної працівником шкоди.
Встановлений частиною третьою цієї статті строк застосовується і при зверненні до суду вищого у порядку підлеглості органу.
Рішенням Конституційного Суду № 1-р/2025 від 11.12.2025 було визнано такою, що не відповідає Конституції України (є неконституційною), частину першу статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат.
Встановлено, що частина перша статті 233 Кодексу законів про працю України в частині встановлення тримісячного строку для звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат, визнана неконституційною, утрачає чинність із дня ухвалення Конституційним Судом України цього Рішення.
Суд у вказаному рішенні наголосив, що установлення тримісячного строку звернення працівника до суду про стягнення заробітної плати та інших належних працівникові виплат суперечить Конституції України, оскільки призводить до фактичного звуження змісту та обсягу конституційних прав, гарантованих статтями 43 і 55 Конституції України, порушує гарантії своєчасного одержання винагороди за працю та позбавляє працівника реальної можливості ефективно реалізувати право на судовий захист, що суперечить частині першій статті 8, частині сьомій статті 43, частині першій статті 55 Конституції України.
Так, Верховний Суд у постанові від 06 грудня 2024 року у справі № 400/5432/24 у правовідносинах щодо нарахування та виплати грошового забезпечення військовослужбовцю, звернув увагу на те, що приписи частини 1 статті 233 Кодексу законів про працю України пов`язують відлік тримісячного строку звернення до суду з днем, коли особа (працівник, службовець) дізналася або повинна була дізнатися про порушення свого права.
Аналогічний висновок міститься в постанові Верховного Суду від 06 квітня 2023 року у справі №260/3564/22, від 02 серпня 2023 року справа № 380/17776/22, від 19 січня 2023 року у справі №460/17052/21, 03 серпня 2023 року справа № 280/6779/22.
Колегія суддів зазначає, що поняття «повинен був дізнатися» необхідно розуміти як неможливість незнання, високу вірогідність, можливість дізнатися про порушення своїх прав. Зокрема, особа має можливість дізнатися про порушення своїх прав, якщо їй відомо про обставини прийняття рішення чи вчинення дій і у неї відсутні перешкоди для того, щоб дізнатися про те, яке рішення прийняте або які дії вчинені (постанова Верховного Суду від 21.02.2020 №340/1019/19).
Верховний Суд у складі Судової палати з розгляду справ щодо захисту соціальних прав у постанові від 31.03.2021 у справі № 240/12017/19 вказав, що поважними причинами пропуску строку звернення до суду можуть бути визнані лише ті обставини, які є об`єктивно непереборними, не залежать від волевиявлення особи та пов`язані з дійсними істотними перешкодами та труднощами для своєчасного вчинення відповідних дій та підтверджені належними доказами. За висновком Суду, чітко визначені та однакові для всіх учасників справи строки звернення до суду, здійснення інших процесуальних дій є гарантією забезпечення рівності сторін та інших учасників справи, а для цього має бути також виконано умову щодо недопустимості безпідставного поновлення судами пропущеного строку.
Колегія суддів зазначає, що пропущений строк звернення до суду з позовом може бути поновлений за наявністю поважних причин, проте позивач не зазначив об`єктивно непереборних обставин, які б не залежали від його волевиявлення або пов`язані з дійсними істотними перешкодами чи труднощами, що позбавили позивача можливості звернутися до адміністративного суду з даним позовом у встановлений процесуальним законодавством строк.
Суд також вважає за необхідне зазначити, що протягом усього періоду дії воєнного стану, запровадженого на території України у зв`язку із збройною агресією російської федерації, суворе застосування адміністративними судами процесуальних строків стосовно звернення до суду із позовними заявами, апеляційними і касаційними скаргами, іншими процесуальними документами може мати ознаки невиправданого обмеження доступу до суду, гарантованого статтями 55, 124, 129 Конституції України, статтею 14 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права та статтею 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод.
Аналогічна правова позиція викладена в постанові Верховного Суду від 20 вересня 2023 року по справі № 560/6732/22.
Позивач звернувся з позовом у цій справі 18.02.2025.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 21.12.2023 у справі № 200/6109/23, набрало законної сили 11.04.2024 після прийняття постанови Першого апеляційного адміністративного суду від 11.04.2024.
11.07.2024 позивач звернулася до відповідач з вимогою щодо повернення безпідставно утриманих із заробітної плати грошових сум, підставою для стягнення яких був наказ роботодавця визнаний незаконним відповідним рішенням суду яке набрало чинності.
29.07.2024 позивачем отримано письмову відповідь відповідача від 18 липня 2024 №09/02/661, якою відмовлено у поверненні утриманих сум, мотивуючи свою відмову тим, що на виконання зазначених рішень суду Відповідачем було видано наказ № 167 від 11.05.2024 яким було скасовано абзац шостий пункту сьомого наказу № 375 від 18.09.2023 щодо стягнення коштів та жодної інформації і розпоряджень щодо повернення раніше утриманих коштів відділ фінансового забезпечення не має.
З огляду на вищезазначене правове регулювання та встановлені обставини у справі , стосовно спірних правовідносин, строк звернення до суду в даному випадку не обмежується будь-яким терміном. З огляду на вказане, позивачем не пропущений строк звернення до суду з позовними вимогами.
Статтею 316 КАС України визначено, що суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
Слід зазначити, що згідно практики Європейського суду з прав людини та зокрема, рішення у справі «Серявін та інші проти України» від 10 лютого 2010 року, заява 4909/04, відповідно до п.58 якого згідно з його усталеною практикою, яка відображає принцип, пов`язаний з належним здійсненням правосуддя, у рішеннях судів та інших органів з вирішення спорів мають бути належним чином зазначені підстави, на яких вони ґрунтуються. Хоча пункт 1 статті 6 Конвенції зобов`язує суди обґрунтовувати свої рішення, його не можна тлумачити як такий, що вимагає детальної відповіді на кожен аргумент. Міра, до якої суд має виконати обов`язок щодо обґрунтування рішення, може бути різною в залежності від характеру рішення (рішення у справі «Руїс Торіха проти Іспанії» від 9 грудня 1994 року, серія A, N 303-A, п.29).
Враховуючи наведене, колегія суддів не знаходить правових підстав для задоволення апеляційної скарги і відповідно для скасування оскарженого судового рішення, оскільки судом першої інстанції правильно встановлено обставини справи, судове рішення ухвалено з додержанням норм матеріального і процесуального права, правові висновки суду першої інстанції скаржником не спростовані. 
Керуючись ст. 311, 315, 316, 321, 322, 325, 328, 329 КАС України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу ІНФОРМАЦІЯ_1 на рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 р. у справі № 200/1172/25 - залишити без задоволення.
Рішення Донецького окружного адміністративного суду від 07 квітня 2025 р. у справі № 200/1172/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її ухвалення та не підлягає касаційному оскарженню крім випадків, передбачених п. 2 ч. 5 ст. 328 Кодексу адміністративного судочинства України.
Повне судове рішення складено 21 січня 2026 року.

Суддя-доповідач Е.Г. Казначеєв

Судді І.Д. Компанієць

А.А. Блохін