КИЇВСЬКИЙ  АПЕЛЯЦІЙНИЙ  СУД

Справа № 752/17103/23                                                                 Головуючий у суді І інстанції Машкевич К.В.
Провадження № 22-ц/824/14043/2025                                                    Доповідач у суді ІІ інстанції Голуб С.А.
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М  У К Р А Ї Н И
03 грудня 2025 року                                                  м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючого - Голуб С.А.,
суддів: Писаної Т.О., Таргоній Д.О.,
за участю секретаря судового засідання - Гаврилко Д.О.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Київського апеляційного суду цивільну справу за апеляційною скаргою  ОСОБА_1 на рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року у справі за позовом ОСОБА_1 до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним,
 
в с т а н о в и в:
 
У серпні 2023 року ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про визнання правочину недійсним.
Свої вимоги обґрунтував тим, що 05 січня 2021 року між ним та ОСОБА_2 був укладений договір позики, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єрмакович В.В.
Відповідно до пунктів 1, 2 договору відповідач передає, а він приймає у власність грошові кошти в розмірі 75 000,00 доларів США, які були передані до укладання та посвідчення цього договору.
Згідно пункту 7 договору позики в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань позичальник зобов'язався до 04 вересня 2021 року укласти з позикодавцем нотаріально посвідчений договір застави, предметом якого є частина частки учасника у статутному капіталі ТОВ «Електроенерджі» у розмірі 7,5 %, що буде належати йому, як учаснику даного товариства, на праві приватної власності в майбутньому із заставною вартістю за погодженням сторін у розмірі 75 000,00 доларів США.
Позивач вважав, що вказаний договір укладений з порушенням вимог закону, а викладені в ньому відомості не відповідають фактичним обставинам правовідносин сторін.
Вказував, що між ним та ОСОБА_3 , який представлявся як основний бенефіціарний власник групи компаній під брендом «AVANTAGE 7», було досягнуто згоди про участь у спільних інвестиційних проектах, для чого він та члени його сім'ї передавали на користь представників ОСОБА_3 частину часток у належних їм у компаніях з метою збільшення частки ОСОБА_2 , як представника ОСОБА_3 , в ТОВ «Електроенерджі» через звернення стягнення на предмет застави, як це визначено у пункті 7 договору позики.
ІНФОРМАЦІЯ_1 померла його мати - ОСОБА_4 , яка на момент відкриття спадщини володіла часткою у статутному капіталі ТОВ «Електроенерджі» у розмірі 10 000,00 грн, яку він мав прийняти разом з іншими спадкоємцями і яка була б передана ОСОБА_2 в порядку звернення стягнення на предмет застави.
Між ним та ОСОБА_3 існувала домовленість про те, що останній повинен був здійснити інвестиції у спільні бізнес-проекти у розмірі 3 600 000,00 доларів США, які включають у себе і 75 000,00 доларів США за договором позики.
Однак вказаний договір не був виконаний з ряду причин.
Зазначав, що ОСОБА_3 не виконав домовленості щодо здійснення необхідних інвестицій в обумовлені бізнес-проекти, ОСОБА_2 не передавав за оспорюваним договором обумовлену суму 75 000,00 доларів США, факт передачі коштів відсутній, оскільки відсутня розписка про передачу коштів та належних платіжних документів про їх перерахування з рахунку відповідача на рахунок позивача.
Крім того, договір, який укладається під фінансування передачі корпоративних прав носить характер фінансової операції і може укладатися лише фінансовою компанією.
Тобто, ОСОБА_2 неодноразово виступав в інтересах ОСОБА_3 та за рахунок його фінансування заходить у коло учасників компаній, пов`язаних з позивачем та його родичами чи партнерами. 
Сам ОСОБА_2 не має достатніх коштів, щоб виконати оспорюваний договір та профінансувати за ним 75 000,00 доларів США, а фінансування в іноземній валюті та отримання корпоративних прав у заставу також містить ознаки фінансової послуги, хоча статусу надавача фінансових послуг відповідач не має.
При укладенні договору позики у ОСОБА_2 була відсутня ліцензія Національного банку України, необхідність якої визначена статтею 9 Закону України «Про валюту та валютні операції».
З урахуванням наведених обставин, позивач вважає укладений договір позики фіктивним, без наміру створення правових наслідків, обумовлених ним, а тому на підставі статті 234 ЦК України просив визнати його недійсним.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року в задоволенні позову відмовлено.
Рішення суду першої інстанції мотивовано тим, що позивач та його представник, не з'являючись до суду протягом тривалого часу, будь-яких доказів фіктивності укладеного договору позики не надали, обмежившись лише подачею до суду пояснень різного змісту, а також аналізу законодавства, яке не регулює спірні правовідносини.
З укладеного між сторонами договору вбачається, що при його укладенні сторонами були досягнуті істотні умови договору, визначені в частині другій статті 638 ЦК України, в тому числі ціна договору та строк його дії.Договір підписаний позивачем, як позичальником.
Таким чином, уклавши даний договір на умовах, викладених у ньому, позивач тим самим засвідчив свою згоду та взяв на себе зобов`язання виконувати умови, які були в ньому закріплені.
З урахуванням вищевикладеного, суд дійшов висновку про недоведеність вимог позивача про фіктивність укладеного договору позики.
Крім того, суд зазначив, що залучаючи до участі у справі як відповідача ОСОБА_3 , позивач будь-яких вимог до нього не пред`явив і не вказав, якими саме діями вказаного відповідача порушені його права при укладенні договору позики, стороною якого він не був.
Не погоджуючись з вказаним судовим рішенням, позивач особі представника - адвоката Ісаєнка О.В. звернувся з апеляційною скаргою, в якій просить його скасувати і ухвалити нове рішення про задоволення позовних вимог.
Апеляційна скарга містить виклад обставин, якими позивач обґрунтовував свої вимоги, наведено норми матеріального права, які, на думку позивача, підлягають застосуванню до спірних правовідносин, однак не зазначено, в чому саме полягає незаконність і (або) необґрунтованість оскаржуваного рішення, нові обставини, що підлягають встановленню, докази, які підлягають дослідженню чи оцінці, обґрунтування поважності причин неподання доказів до суду першої інстанції, заперечення проти доказів, використаних судом (пункти 5 і 6 частини другої статті 356 ЦПК України).
Як на процесуальну підставу для скасування рішення вказує, що суд ухвалив оскаржуване рішення за відсутності позивача та його представника, хоча у разі повторної неявки сторони позивача мав залишити  позовну заяву без розгляду.
У відзиві на апеляційну скаргу відповідач ОСОБА_2 особі представника - адвоката Зеленого М.О. просить вказану апеляційну скаргу залишити без задоволення, а оскаржуване судове рішення - без змін.
Посилається на те, що апеляційна скарга ОСОБА_1  зводиться до нічим не мотивованої незгоди із судовим рішенням, подана з єдиною метою - якомога далі відтягнути момент повернення боргу за нотаріально посвідченим договором позики від 05 січня 2021 року.
Позивач, свідомо ігноруючи судові засідання, намагається використати власну недобросовісну поведінку як аргумент для залишення позову без розгляду, чим зловживає процесуальними правами.
Всі доводи позивача щодо можливого порушення матеріального права зводяться до хибного тлумачення законодавства щодо регулювання фінансових послуг та банківських кредитів, що вочевидь, не є предметом даного спору.
В апеляційній скарзі наведено перелік статей, але не вказано у чому саме полягало їх порушення. Це робить скаргу декларативною та юридично необґрунтованою, тоді як оспорюваний договір позики містить усі істотні умови та власноручну розписку позичальника (позивача) про отримання коштів. Це унеможливлює кваліфікацію договору як фіктивного чи нікчемного.
Вважає, що суд першої інстанції надав належну оцінку наявним доказам та обставинам справи, ухвалив законне й обґрунтоване рішення з додержанням норм матеріального та процесуального права.
Також відзив на апеляційну скаргу подав відповідач ОСОБА_3 через свого представника - адвоката Вакуленко Є.В., в якому серед іншого вказує, що він не є стороною оспорюваного договору позики від 05 січня 2021 року, не підписував його, не приймав участі у його укладенні та не має до нього жодного правового чи фактичного відношення.
З огляду на це, залучення його позивачем у даному провадженні як співвідповідача є юридично безпідставним і таким, що суперечить як змісту самого договору, так і нормам процесуального права щодо належного відповідача.
Просить апеляційну скаргу ОСОБА_1  залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції - без змін.
В судовому засіданні суду апеляційної інстанції вищевказані представники відповідачів заперечували проти доводів апеляційної скарги, просили залишити її без задоволення.
Позивач в судове засідання не з`явився і явку свого представника не забезпечив, про дату, час та місце розгляду справи повідомлений належним чином, причини неявки до апеляційного суду не повідомляв, а тому колегія суддів дійшла висновку, що його неявка відповідно до вимог частини другої статті 372 ЦПК України не перешкоджає розгляду апеляційної скарги.
Заслухавши доповідь судді апеляційного суду, пояснення представників відповідачів в судовому засіданні, перевіривши законність та обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, а також відзивів на неї, колегія суддів вважає, що апеляційну скаргу слід залишити без задоволення з таких підстав.
Суд першої інстанції встановив, що 05 січня 2021 року між ОСОБА_1  та ОСОБА_2 був укладений договір позики грошових коштів, посвідчений приватним нотаріусом Київського міського нотаріального округу Єрмакович В.В.
Відповідно до пунктів 1, 3 договору позивач отримав від відповідача у борг 75 000,00 доларів США зі строком повернення готівкою до 04 жовтня 2021 року.
В пункті 2 договору позивач підтвердив отримання грошових коштів до нотаріального посвідчення договору та відсутності будь-яких претензій з цього приводу до позикодавця.
Згідно пункту 7 договору за домовленістю сторін в якості забезпечення виконання своїх зобов`язань щодо повернення позики позичальник зобов'язався до 04 вересня 2021 року укласти з позикодавцем нотаріально посвідчений договір застави, предметом якого є частина частки учасника у статутному капіталі ТОВ «Електроенерджі» у розмірі 7,5 %, що буде належати йому, як учаснику даного товариства, на праві приватної власності в майбутньому із заставною вартістю за погодженням сторін у розмірі 75 000,00 доларів США (а.с. 12, 13).
Зі змісту даного пункту договору випливає, що на момент укладення договору позики позивач не був учасником ТОВ «Електроенерджі».
Договір застави сторонами укладений не був,умови договору позики ОСОБА_1 не виконані, борг  ОСОБА_2 не повернуто.
ОСОБА_2 звернувся у листопаді 2022 року до Голосіївського районного суду м. Києва з позовом до ОСОБА_1 про стягнення боргу за договором позики від 05 січня 2021 року (справа № 752/16104/22).
Питання про визнання договору позики недійсним ініційоване позивачем після звернення відповідача до суду з вимогою про стягнення боргу.
Рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 року позов ОСОБА_2 був задоволений.
За правилом частини першої статті 367 ЦПК України суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
Згідно із частиною першою статті 4 ЦПК України кожна особа має право в порядку, встановленому цим Кодексом, звернутися до суду за захистом своїх порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи законних інтересів.
За змістом статті 11 ЦК України цивільні права та обов`язки виникають із дій осіб, що передбачені актами цивільного законодавства, а також із дій осіб, що не передбачені цими актами, але за аналогією породжують цивільні права та обов`язки. Підставами виникнення цивільних прав та обов`язків є, зокрема, договори та інші правочини, інші юридичні факти.
Відповідно до норм статей 12, 13 ЦПК України суд розглядає цивільні справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках. При цьому кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Однією із основоположних засад цивільного законодавства є добросовісність (пункт 6 статті 3 ЦК України) і дії учасників цивільних правовідносин мають бути добросовісними. Тобто, відповідати певному стандарту поведінки, що характеризується чесністю, відкритістю і повагою інтересів іншої сторони договору або відповідного правовідношення.
Згідно із частинами другою та третьою статті 13 ЦК України при здійсненні своїх прав особа зобов`язана утримуватися від дій, які могли б порушити права інших осіб, завдати шкоди довкіллю або культурній спадщині. Не допускаються дії особи, що вчиняються з наміром завдати шкоди іншій особі, а також зловживання правом в інших формах.
Відповідно до частини першої статті 16 ЦК України кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу. Частиною другою статті 16 ЦК України визначено способи здійснення захисту цивільних прав та інтересів судом, одним із яких може бути визнання правочину недійсним.
Правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав і обов`язків (стаття 202 ЦК України).
Згідно з частиною першою статті 215 ЦК України підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою-третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Частинами першою-п`ятою статті 203 ЦК України визначено, що зміст правочину не може суперечити ЦК України, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам. Особа, яка вчиняє правочин, повинна мати необхідний обсяг цивільної дієздатності. Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі. Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Відповідно до статті 234 ЦК України фіктивним є правочин, який вчинено без наміру створення правових наслідків, які обумовлювалися цим правочином.
Відповідно до  статті 1046 ЦК України за договором позики одна сторона (позикодавець) передає у власність другій стороні (позичальникові) грошові кошти або інші речі, визначені родовими ознаками, а позичальник зобов`язується повернути позикодавцеві таку ж суму грошових коштів (суму позики) або таку ж кількість речей того ж роду та такої ж якості.
Договір позики є укладеним з моменту передання грошей або інших речей, визначених родовими ознаками.
Правочин є правомірним, якщо його недійсність прямо не встановлена законом або якщо він не визнаний судом недійсним (стаття 204 ЦК України).
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Отже, фіктивний правочин характеризується тим, що сторони вчиняють такий правочин лише для виду, знаючи заздалегідь, що він не буде виконаним; вчиняючи фіктивний правочин, сторони мають інші цілі, ніж ті, що передбачені правочином. Фіктивним може бути визнаний будь-який правочин, якщо він не має на меті встановлення правових наслідків.
Ознака вчинення його лише для вигляду повинна бути властива діям обох сторін правочину. Якщо одна сторона діяла лише для вигляду, а інша - намагалася досягти правового результату, такий правочин не може бути фіктивним.
У фіктивних правовідносинах внутрішня воля сторін не відповідає зовнішньому її прояву.
Позивач, який звертається до суду з позовом про визнання правочину фіктивним, повинен довести суду відсутність в учасників правочину наміру створити юридичні наслідки.
Подібна правова позиція викладена у постанові Верховного Суду України від 21 січня 2015 року у справі № 6-197цс14, з якою погодився Верховний Суд  у постановах: від 08 лютого 2018 року у справі № 756/9955/16-ц (провадження № 61-835св17), від 14 лютого 2018 року у справі № 379/1256/15-ц (провадження № 61-1300св18), від 27 травня 2024 року у справі № 607/16232/22 (провадження № 61-3677св24) та інших.
Для визнання правочину фіктивним необхідно встановити наявність умислу всіх сторін правочину. Судам необхідно враховувати, що саме по собі невиконання правочину сторонами не означає, що укладено фіктивний правочин. Якщо сторонами не вчинено будь-яких дій на виконання такого правочину, суд ухвалює рішення про визнання правочину недійсним без застосування будь-яких наслідків. У разі, якщо на виконання правочину було передано майно, такий правочин не може бути кваліфікований як фіктивний.
Основними ознаками фіктивного правочину є: введення в оману (до або в момент укладення угоди) третьої особи щодо фактичних обставин правочину або дійсних намірів учасників; свідомий намір невиконання зобов`язань договору; приховування справжніх намірів учасників правочину.
Аналогічні висновки викладені у постанові Великої Палати Верховного Суду від 03 липня 2019 року у справі № 369/11268/16-ц (провадження № 14-260цс19), постановах Верховного Суду: від 28 лютого 2018 року у справі № 909/330/16, від 01 листопада 2018 року у справі № 910/18436/16, від 13 березня 2019 року у справі № 757/12646/16, від 31 березня 2021 року у справі № 201/2832/19.
При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду (частина четверта статті 263 ЦПК України).
У справі, яка переглядається, позивач наводив такі підстави для визнання недійсним договору позики: 1) він не отримував кошти за договором позики, про що свідчить відсутність розписки; 2) під цим правочином приховувався інший правочин, а саме перехід корпоративних прав від позивача до відповідача ОСОБА_2 , який мав відбутись шляхом звернення стягнення на предмет застави за договором позики, однак договір застави не був укладений.
Проте наведені позивачем обставини можуть бути підставою для визнання правочину удаваним, а не фіктивним. З наведених обставин не вбачається що сторони правочину мали намір ввести в оману третю сторону.
Крім того, ОСОБА_2 стверджував, що він передав позивачу грошові кошти на виконання умов договору позики і ці кошти були стягнуті з позивача рішенням Голосіївського районного суду м. Києва від 15 травня 2025 рокуу справі № 752/16104/22.
Отже, з наведених підстав договір позики не може бути визнаний фіктивним, оскільки на підставі цього договору у позивача виникли обов`язки по поверненню боргу і він зобов`язаний їх виконати, що підтверджується рішенням суду у справі № 752/16104/22.
За таких обставин висновки суду першої інстанції про відсутність підстав для визнання договору позики недійсним внаслідок його фіктивності є правильними.
Аргументи апеляційної скарги, які зводяться до повторного викладення обґрунтування позовної заяви та цитування норм матеріального й процесуального права, зазначених висновків суду першої інстанцій не спростовують і не дають підстав вважати, що місцевим судом порушено норми процесуального права та/або неправильно застосовано норми матеріального права, які передбачені статтею 376 ЦПК України, як підстави для скасування рішення суду.
Суд апеляційної інстанції враховує принцип «non reformatio in peius», який відомий ще із часів римського права та існував у зв`язку з іншим правилом - «tantum devolutum quantum appellatum» (скільки скарги, стільки і рішення). Тобто, суд апеляційної інстанції не може вийти за межі доводів апеляційної скарги.
У контексті наведеного колегія суддів вважає вищенаведене обґрунтування цієї постанови достатнім, а висновки суду першої інстанції визнає більш логічно обґрунтованими та послідовними, аніж доводи апеляційної скарги позивача.
Відповідно до вимог статті 375 ЦПК України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
З огляду на вищевикладене, апеляційну скаргу ОСОБА_1 необхідно залишити без задоволення, а рішення Голосіївського районного суду м. Києва від 04 червня 2025 року у даній справі - без змін.
У такому разі розподіл судових витрат позивача, понесених у зв`язку з переглядом справи в суді апеляційної інстанції, не проводиться згідно зі статтями 141, 382 ЦПК України.
Керуючись статтями 367 - 369, 372, 374, 375, 381 - 384 ЦПК України, суд
п о с т а н о в и в:
 
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 залишити без задоволення.
Рішення Голосіївського районного суду міста Києва від 04 червня 2025 року у даній справі залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку протягом тридцяти днів з дня її проголошення до Верховного Суду виключно у випадках, передбачених у частині другій статті 389 ЦПК України.
Якщо в судовому засіданні було оголошено лише вступну та резолютивну частини судового рішення, або у разі розгляду справи (вирішення питання) без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.
Повне судове рішення складено 04 грудня 2025 року.
 
Головуючий                                                                         С.А. Голуб 

Судді:                                                                                   Т.О. Писана

Д.О. Таргоній