ПОСТАНОВА                                                                    
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ                                                            
 
19 листопада 2025 року
м. Київ
 
справа № 947/3515/23
провадження № 61-11708св24
 
Верховний Суд у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду:
головуючого - Червинської М. Є., 
суддів: Зайцева А. Ю., Коротенка Є. В., Коротуна В. М. (суддя-доповідач), Тітова М. Ю.,
 
учасники справи:
позивач - ОСОБА_1 ,
відповідач - ОСОБА_2 ,
 
розглянув у порядку спрощеного позовного провадження без повідомлення учасників справи касаційну скаргу представника  ОСОБА_1 - Манушина Валерія Олександровича  на рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року у складі судді 
Куриленко О. М., постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 
2024 року у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І. та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року 
у складі колегії суддів: Сегеди С. М., Громіка Р. Д., Дришлюка А. І.,
 
ВСТАНОВИВ:
 
ІСТОРІЯ СПРАВИ
 
Короткий зміст позовних вимог
 
У січні 2023 року  ОСОБА_1 звернувся до суду з позовом до 
ОСОБА_2 про стягнення особистих коштів та витрат у порядку компенсації повернення кредитних коштів, за рахунок яких була придбана квартира.
 
Позов, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, мотивовано тим, що 03 жовтня 2018 року платіжним дорученням № 1810031649 позивач через відділення № 12 в м. Одесі Публічного акціонерного товариства «Комерційний банк «Акордбанк» (далі - ПАТ «Акордбанк») на користь відповідача на рахунок НОМЕР_1 у відділенні «УнікредитбанкСловенія Д.Д» (UnicreditBankaSlovenijaD.D) перерахував 100 000,00 євро, які належали позивачу на праві особистої приватної власності.
 
Після приїзду до Словенії відповідач відмовилась повертати ОСОБА_1 отримані кошти, пояснюючи це тим, що вони потрібні їй для організації самостійного бізнесу, і обіцяла їх повернути до 2021 року. Отримані кошти ОСОБА_2 внесла за договором позики на рахунок Товариства BLAMOd.o.o., 4263 Бохінська Бела, Словенія, що підтверджується відповідним договором займу між товариством і відповідачкою.
 
Позивач зазначав, що із серпня 2010 року (час спільного проживання однією сім`єю без реєстрації шлюбу) та у період шлюбу з 2013 року саме він за особисті кошти здійснював погашення заборгованості ОСОБА_2 за кредитним договором від 05 грудня 2005 року № 014/0043/84/41894.
 
ОСОБА_1 стверджував, що ОСОБА_2 , перебуваючи з ним у шлюбі, ніколи не працювала, не мала самостійного доходу, участі у сімейному бізнесі ні в Україні, ні в Словенії не брала, тому не мала фізичної можливості сплачувати власні кошти на погашення кредиту та відсотків. Ураховуючи факт погашення заборгованості саме ОСОБА_1 за його особисті кошти 
в сумі 17 416,00 дол. США, зазначені кошти, на думку позивача, підлягають стягненню з відповідачки на його користь.
 
Ураховуючи наведене, з урахуванням заяви про збільшення позовних вимог, ОСОБА_1 просив стягнути з ОСОБА_2 на його користь особисті кошти в сумі 100 000,00 євро та стягнути з ОСОБА_2 на його користь 
у порядку компенсації витрати з повернення кредитних коштів, за рахунок яких була придбана квартира АДРЕСА_1 , 
в розмірі 17 416,00 дол. США. 
 
Короткий зміст рішень судів першої та апеляційної інстанцій
 
Рішенням Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року 
в задоволенні позову відмовлено.
 
Рішення суду мотивовано тим, що доказів унесення власних коштів для погашення кредиту позивач не надав, солідарним боржником він не є, права на зворотну вимогу в порядку статті 544 ЦК України не набув. Суд також вказав про недоведеність позовних вимог про стягнення з відповідачки на користь позивача особистих його коштів в розмірі 100 000,00 євро, оскільки такі ґрунтуються на припущеннях, і не спростовано презумпцію спільної сумісної власності подружжя.
 
Додатковим рішенням Київського районного суду м. Одеси від 04 вересня 
2023 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з розглядом справи, у загальному розмірі 60 128,00 грн, 
з яких: 50 000,00 грн - гонорар адвоката; 10 128,00 грн - витрати на залучення перекладачів.
 
Врахувавши виконані роботи, принцип співмірності та розумності судових витрат, суд дійшов висновку про необхідність стягнення з позивача на користь відповідача 50 000,00 грн - гонорар адвоката і 10 128,00 грн витрат на залучення перекладачів.
 
Постановою Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року апеляційну скаргу представника ОСОБА_1 - адвоката Манушина В. О. залишено без задоволення.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року залишено без змін.
 
Залишаючи апеляційну скаргу без задоволення, апеляційний суд погодився 
з висновком суду першої інстанції.
 
Додатковою постановою Одеського апеляційного суду від 12 червня 
2024 року стягнено з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 судові витрати, пов`язані з наданням правничої допомоги, у розмірі 20 000,00 грн.
 
Врахувавши встановлені обставини та з огляду на співмірність,  реальність та розумність наданих послуг правової допомоги, апеляційний суд дійшов висновку, що з ОСОБА_1 на користь ОСОБА_2 підлягає стягненню 20 000,00 грн витрат на правову допомогу.
 
При цьому апеляційний суд зазначив, що у ОСОБА_1 та його представника було достатньо часу для надання своїх заперечень проти розміру судових витрат чи клопотання про їх зменшення або звільнення від їх сплати, проте вони таким правом не скористались.
 
Короткий зміст вимог та доводів касаційної скарги
 
17 серпня 2024 року представник ОСОБА_1 - Манушин В. О. подав до Верховного Суду касаційну скаргу, у якій, з урахуванням уточненої редакції, просить скасувати рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року, 
а справу передати на новий розгляд до суду першої інстанції.
 
Касаційну скаргу мотивовано тим, що витрати на правову допомогу стягнено за відсутності будь-яких доказів, які підтверджували б такі витрати. Суд безпідставно відмовив у задоволенні клопотання про відкладення розгляду справи, у зв`язку з чим справу було розглянено за відсутності сторони позивача. Апеляційний суд, визнавши, що кошти в сумі 100 000,00 євро 
є спільною сумісною власністю подружжя, безпідставно не стягнув 
50 000,00 євро. Також вказує, що, вирішуючи спір, суди неналежним чином дослідили докази, які містяться в матеріалах справи. Зазначає, що відповідачка протягом 2010-2018 років не мала жодного доходу, а тому кошти, сплачені на погашення кредитної заборгованості, є власністю позивача.
 
Інші аргументи учасників справи
 
01 листопада 2024 року представник ОСОБА_2 - ОСОБА_4 подав до Верховного Суду відзив, у якому просить касаційну скаргу залишити без задоволення, а рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 
2023 року, постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року - без змін.
 
Відзив мотивований тим, що доводи касаційної скарги не відповідають дійсним обставинам справи, які встановлені судами, є припущеннями, що не підтверджені жодними доказами. 
 
21 листопада 2024 року представник ОСОБА_1 - Манушин В. О. подав до Верховного Суду заперечення на відзив, які мотивовані тим, що відзив містить посилання на факти, які не були досліджені судами.
 
Рух касаційної скарги та матеріалів справи
 
Ухвалою Верховного Суду від 10 жовтня 2024 року представнику 
ОСОБА_1  - Манушину В. О. поновленострок на касаційне оскарження постанови Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року. Відкрито касаційне провадження у справі та витребувано її матеріали з Київського районного суду м. Одеси.
 
06 листопада 2024 року матеріали справи надійшли до Верховного Суду.
 
Ухвалою Верховного Суду від 29 жовтня 2025 року справу призначено до судового розгляду.
 
ПОЗИЦІЯ ВЕРХОВНОГО СУДУ
 
Згідно з частиною другою статті 389 ЦПК України підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пункті 1 частини першої цієї статті, 
є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права виключно у таких випадках: 1) якщо суд апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні застосував норму права без урахування висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду, крім випадку наявності постанови Верховного Суду про відступлення від такого висновку; 
2) якщо скаржник вмотивовано обґрунтував необхідність відступлення від висновку щодо застосування норми права у подібних правовідносинах, викладеного у постанові Верховного Суду та застосованого судом апеляційної інстанції в оскаржуваному судовому рішенні; 3) якщо відсутній висновок Верховного Суду щодо питання застосування норми права у подібних правовідносинах; 4) якщо судове рішення оскаржується з підстав, передбачених частинами першою, третьою статті 411 цього Кодексу. Підставами касаційного оскарження судових рішень, зазначених у пунктах 2, 3 частини першої цієї статті, є неправильне застосування судом норм матеріального права чи порушення норм процесуального права.
 
У частині першій статті 400 ЦПК України встановлено, що, переглядаючи 
у касаційному порядку судові рішення, суд касаційної інстанції в межах доводів та вимог касаційної скарги, які стали підставою для відкриття касаційного провадження, перевіряє правильність застосування судом першої або апеляційної інстанції норм матеріального чи процесуального права і не може встановлювати або (та) вважати доведеними обставини, що не були встановлені в рішенні чи відкинуті ним, вирішувати питання про достовірність або недостовірність того чи іншого доказу, про перевагу одних доказів над іншими.
 
Перевіривши доводи касаційної скарги, урахувавши аргументи, наведені 
у відзиві на касаційну скаргу та у запереченнях на відзив, Верховний Суд дійшов висновку, що касаційну скаргу слід задовольнити частковоз таких підстав.
 
Фактичні обставини справи
 
05 грудня 2005 року між ОСОБА_5 і Акціонерним Поштово-Пенсійний Банком «Аваль» укладено кредитний договір № 014/0043/84/41894, відповідно до умов якого позичальник отримав кредит у вигляді невідновлювальної кредитної лінії з лімітом 68 000,00 дол. США на придбання житла загальною площею 71,8 кв. м за адресою: 
АДРЕСА_2 , строком на 240 місяців - до 05 грудня 2025 року.
 
06 грудня 2005 року між ОСОБА_5 (покупець) і ОСОБА_6 (продавець) укладено договір купівлі-продажу квартири АДРЕСА_1 , за умовами якого продаж вказаної квартири здійснено за 343 400,00 грн, які продавець отримала від покупця повністю до підписання цього договору.
 
06 грудня 2005 року між ОСОБА_5 і Акціонерним Поштово-Пенсійний Банком «Аваль» укладено договір іпотеки, відповідно до умов якого в іпотеку передано квартиру АДРЕСА_1 .
 
16 грудня 2005 року між ОСОБА_5 і Одеським регіональним відділенням Державного фонду сприяння молодіжному житловому будівництву підписано договір № 505/05 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків, 
 
Відповідно до довідки-розрахунку від 23 грудня 2005 року № 1554/1/31 розмір компенсації становить 130 448,00 грн.
 
З виписки з рахунка ОСОБА_5 № НОМЕР_2 у Райффайзен Банк Аваль за період з 01 серпня 2005 року до 06 березня 2007 року відомо, що Державний фонд сприяння молодіжному житловому будівництву здійснював відповідну компенсацію, як передбачено договором № 505/05 про надання часткової компенсації відсоткової ставки кредитів комерційних банків від 
16 грудня 2005 року.
 
27 липня 2010 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу садового будинку, за умовами якого ОСОБА_5 продала, 
а ОСОБА_7 купила належний ОСОБА_5 на праві приватної власності садовий будинок з господарськими будівлями та спорудами, що розташований за адресою: АДРЕСА_3 . Продаж будинку вчинено за 446 352,00 грн.
 
27 липня 2010 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_7 укладено договір купівлі-продажу земельної ділянки, за умовами якого ОСОБА_5 продала, 
а ОСОБА_7 купила належну ОСОБА_5 на праві приватної власності земельну ділянку площею 0,0602 га, надану для ведення садівництва, що розташована за адресою: 
АДРЕСА_3 . Продаж земельної ділянки за домовленістю сторін вчинено за 
84 280,00 грн.
 
Від продажу будинку та земельної ділянки ОСОБА_2 отримала 
530 632,00 грн, що на дату продажу нерухомості еквівалентно 
68 030,00 дол. США.
 
14 червня 2013 року між ОСОБА_5 і ОСОБА_1 укладено шлюб.
 
08 липня 2015 року ОСОБА_2 достроково виплатила тіло кредиту та проценти за кредитним договором № 014/0043/84/41894, що підтверджується довідкою від 08 липня 2015 року № Р2-В8/29-218 про повне погашення заборгованості за кредитом, виданою ПАТ «Райффайзен банк Аваль».
 
Відповідно до квитанцій ПАТ «Райффайзен банк Аваль» платник 
ОСОБА_2 сплатила на користь банку у вигляді погашення тіла кредиту та процентів грошові кошти протягом періоду з 06 грудня 2005 року до 
08 липня 2015 року.
 
До 2016 року сторони проживали в Україні, в м. Одесі. З 2016 року сторони разом переїхали до Словенії.
 
ОСОБА_1 і ОСОБА_2 є фізичними особами - підприємцями.
 
ОСОБА_1 на праві власності належали об`єкти нерухомого майна 
у м. Одесі, які протягом 2018 року він відчужив.
 
20 вересня 2018 року ОСОБА_2 і ОСОБА_1 спільно створили товариство «BLAMOd.o.o.».
 
Відповідно до статуту товариства «BLAMOd.o.o.» його статутний капітал становить 7 500,00 євро, а частки в статутному капіталі розподілені таким чином: 36,5 % (2 737,5 євро - ОСОБА_2 ) і 63,5 % (4 762,5 євро - 
ОСОБА_1 ).
 
03 жовтня 2018 року ОСОБА_1 платіжним дорученням № 1810031649 через відділення № 12 в м. Одесі ПАТ «Комерційний банк «Акордбанк» на користь ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_1 перерахував 100 000,00 євро.
 
26 листопада 2018 року ОСОБА_2 надала спільному з позивачем товариству «Blamod.o.o.» позику у розмірі 102 000,00 євро, що підтверджується договором позики № 1 sv/2018, який підписано 
ОСОБА_2 та позивачем як директором.
 
Відповідачка неодноразово надавала у позику товариству «Blamod.o.o.» грошові кошти, що підтверджується договорами № 3sv/2018 від 28 грудня 2018 року, № 4sv/2018 від 28 грудня 2018 року, № 5sv/2018 від 11 грудня 
2018 року, № 2sv/2018 від 27 грудня 2018 року, які підписані також директором компанії - позивачем, та квитанціями про їх перерахування.
 
08 листопада 2018 року сторони за спільно набуті грошові кошти придбали будинок у Республіці Словенія за 581 000,00 євро, що підтверджується договором купівлі-продажу, посвідченим нотаріусом StaneKrainer, Gorenjskacesta 2, 4240 Radovljica.
 
19 липня 2022 року рішенням Словенського суду м. Крань шлюб між сторонами розірвано.
 
Мотиви, якими керується Верховний Суд
 
У частинах першій, другій та п`ятій статті 263 ЦПК України встановлено, що судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
 
Оскаржуване судове рішення апеляційного суду зазначеним вимогам закону повною мірою не відповідає.
 
Щодо стягнення особистих коштів
 
Обґрунтовуючи вимоги в цій частині, ОСОБА_1 зазначав, що 03 жовтня 
2018 року платіжним дорученням № 1810031649 він через відділення 
№ 12 в м. Одесі ПАТ «Акордбанк» на користь ОСОБА_2 на рахунок НОМЕР_1 у відділенні «УнікредитбанкСловенія Д.Д» (UnicreditBankaSlovenijaD.D) перерахував 100 000,00 євро, які належали йому на праві особистої приватної власності, проте відповідач відмовилась повертати йому вказані кошти.
 
Надаючи оцінку цим вимогам, колегія суддів враховує таке.
 
Кожна особа має право на захист свого цивільного права у разі його порушення, невизнання або оспорювання. Кожна особа має право звернутися до суду за захистом свого особистого немайнового або майнового права та інтересу (частина перша статті 15, частина перша статті 16 ЦК України).
 
Порушення права пов`язане з позбавленням його суб`єкта можливості здійснити (реалізувати) своє приватне (цивільне) право повністю або частково. Для застосування того чи іншого способу захисту необхідно встановити, які ж права (інтереси) позивача порушені, невизнані або оспорені відповідачем і за захистом яких прав (інтересів) позивач звернувся до суду (постанова Верховного Суду у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 18 вересня 2023 року у справі № 582/18/21 (провадження № 61-20968сво21)).
 
Приватно-правовими нормами визначене обмежене коло підстав відмови 
у судовому захисті цивільного права та інтересу особи, зокрема, до них належать: необґрунтованість позовних вимог (встановлена судом відсутність порушеного права або охоронюваного законом інтересу позивача); зловживання матеріальними правами; обрання позивачем неналежного способу захисту його порушеного права/інтересу; сплив позовної давності (постанова Верховного Суду від 08 листопада 2023 року у справі № 761/42030/21 (провадження № 61-12101св23), постанова Верховного Суду 
в складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду від 11 грудня 
2023 року у справі № 607/20787/19 (провадження № 61-11625сво22)).
 
Особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто (пункт 3 частини першої статті 57 СК України).
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом (частина третя статті 368 ЦК України).
 
Майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав 
з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, 
є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя (стаття 60 СК України).

 
Відповідно до статті 12 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін. Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом. Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи 
і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
 
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування. Предметом доказування є обставини, що підтверджують заявлені вимоги чи заперечення або мають інше значення для розгляду справи і підлягають встановленню при ухваленні судового рішення (статті 76, 77 ЦПК України).
 
Згідно зі статтею 81 ЦПК України кожна сторона повинна довести ті обставини, на які вона посилається як на підставу своїх вимог або заперечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом. Докази подаються сторонами та іншими учасниками справи. Доказування не може ґрунтуватися на припущеннях. Суд не може збирати докази, що стосуються предмета спору, 
з власної ініціативи, крім витребування доказів судом у випадку, коли він має сумніви у добросовісному здійсненні учасниками справи їхніх процесуальних прав або виконанні обов`язків щодо доказів, а також інших випадків, передбачених цим Кодексом.
 
Положення зазначених процесуальних норм передбачають, що під час розгляду справ у порядку цивільного судочинства обов`язок доказування покладається як на позивача, так і на відповідача.
 
Суд першої інстанції, з яким погодився апеляційний суд, встановив, що кошти 
у розмірі 100 000,00 євро, які ОСОБА_1 просить стягнути 
з ОСОБА_2 , були набуті подружжям під час перебування у шлюбі та використанні подружжям спільно в їхню сумісну компанію за погодженням позивача, суд зробив правильний висновок про відмову в задоволенні позову в цій частині.
 
Аргументи позивача про те, що кошти у розмірі 100 000,00 євро отримані ним внаслідок продажу нерухомого майна, яке належало йому до укладення шлюбу з ОСОБА_2 , не знайшли свого підтвердження, а саме по собі посилання на договори купівлі-продажу нерухомого майна, яке належало позивачу, не можна вважати доказом у розумінні статті 76 ЦПК України, що саме зазначені кошти від продажу нерухомого майна були перераховані позивачем на картковий рахунок відповідачки.

 
За таких обставин колегія суддів дійшла висновку, що підстав для скасування рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення особистих коштів немає, а тому оскаржувані судові рішення в цій частині відповідно до статті 410 ЦПК України слід залишити без змін.
 
Щодо стягнення коштів у порядку компенсації за повернення кредиту
 
Відповідно до частини третьої статті 368 ЦК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, є їхньою спільною сумісною власністю, якщо інше не встановлено договором або законом.
 
Згідно з частиною першою статті 36 СК України шлюб є підставою для виникнення прав та обов`язків подружжя.
 
Отже, інститут шлюбу передбачає виникнення між подружжям тісного взаємозв`язку, а законом встановлена презумпція спільності інтересів подружжя і сім`ї.
 
Відповідно до статті 60 СК України майно, набуте подружжям за час шлюбу, належить дружині та чоловікові на праві спільної сумісної власності незалежно від того, що один з них не мав з поважної причини (навчання, ведення домашнього господарства, догляд за дітьми, хвороба тощо) самостійного заробітку (доходу). Вважається, що кожна річ, набута за час шлюбу, крім речей індивідуального користування, є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя.
 
Згідно зі статтею 63 СК України дружина та чоловік мають рівні права 
на володіння, користування і розпоряджання майном, що належить їм 
на праві спільної сумісної власності, якщо інше не встановлено домовленістю між ними.
 
Відповідно до частини першої статті 70 СК України, у разі поділу майна, 
що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, частки майна дружини та чоловіка є рівними, якщо інше не визначено домовленістю між ними або шлюбним договором.
 
Згідно з частинами другою та третьою статті 372 ЦК України, у разі поділу майна, що є у спільній сумісній власності, вважається, що частки співвласників у праві спільної сумісної власності є рівними, якщо інше 
не встановлено домовленістю між ними або законом. У разі поділу майна між співвласниками право спільної сумісної власності на нього припиняється.
 
Вирішуючи спори між подружжям про поділ майна, необхідно встановлювати обсяг спільно нажитого майна, наявного на час припинення спільного ведення господарства, з`ясовувати джерело і час придбання зазначеного майна. Спільною сумісною власністю подружжя, що підлягає поділу, можуть бути будь-які види майна, за винятком тих, які згідно із законом не можуть їм належати (виключені з цивільного обороту), незалежно від того, на ім`я кого 
з подружжя вони були придбані чи внесені грошовими коштами, якщо інше не встановлено шлюбним договором чи законом.
 
Відповідно до частини першої статті 71 СК України майно, що є об`єктом права спільної сумісної власності подружжя, ділиться між ними в натурі. Якщо дружина та чоловік не домовилися про порядок поділу майна, спір може бути вирішений судом. При цьому суд бере до уваги інтереси дружини, чоловіка, дітей та інші обставини, що мають істотне значення.
 
Презумпція спільності права власності подружжя на майно, яке набуте ними 
в період шлюбу, може бути спростована, й один із подружжя може оспорювати поширення правового режиму спільного сумісного майна на певний об`єкт, у тому числі в судовому порядку. Тягар доказування обставин, необхідних для спростування вказаної презумпції, покладається на того 
з подружжя, який її спростовує.
 
Належність майна до спільної сумісної власності подружжя визначається 
не тільки фактом придбання його під час шлюбу, але й спільною участю подружжя коштами або працею в набутті майна. Застосовуючи норму 
статті 60 СК України та визнаючи право спільної сумісної власності подружжя на майно, суд повинен установити не тільки факт набуття майна під час шлюбу, а й той факт, що джерелом його набуття були спільні сумісні кошти або спільна праця подружжя.
 
Тобто статус спільної сумісної власності визначається такими критеріями: час набуття майна; кошти, за які таке майно було набуте (джерело набуття).
 
Норма статті 60 СК України вважається застосованою правильно, якщо набуття майна відповідає цим чинникам.
 
Згідно з пунктом 3 частини першої статті 57 СК України особистою приватною власністю дружини, чоловіка є майно, набуте нею, ним за час шлюбу, але за кошти, які належали їй, йому особисто.
 
У зв`язку з викладеним, у разі придбання майна хоча й у період шлюбу, але за особисті кошти одного з подружжя, це майно не може вважатися об`єктом спільної сумісної власності подружжя, а є особистою приватною власністю того з подружжя, за особисті кошти якого воно придбане.
 
Тому сам по собі факт придбання спірного майна в період шлюбу 
не є безумовною підставою для віднесення такого майна до об`єктів права спільної сумісної власності подружжя.
 
Викладене узгоджується з правовим висновком Верховного Суду України, викладеним у постанові від 16 грудня 2015 року у справі № 6-2641цс15.
 
Відмовляючи в частині позовних вимог про стягнення коштів у порядку компенсації за повернення кредиту, апеляційний суд погодився з висновком суду першої інстанції про те, що кредит, за рахунок якого була придбана квартира АДРЕСА_1 , був повністю погашений відповідачем за особисті кошти, які були отримані від продажу належного їй майна.
 
Проте колегія суддів не може погодитися з таким висновком апеляційного суду з таких підстав.
 
Верховний Суд у постанові від 01 вересня 2022 року у справі № 245/9244/17 (провадження 61-5729св22) дійшов висновків, що, виходячи зі змісту 
статей 60, 65 СК України, при поділі майна подружжя враховуються також борги подружжя за зобов`язаннями, що виникли в інтересах сім`ї. 
 
Верховний Суд у складі Об`єднаної палати Касаційного цивільного суду 
у постанові від 12 червня 2023 року у справі № 712/8602/19 (провадження 
№ 61-14809сво21) дійшов висновку про те, що в разі укладення кредитного договору та отримання грошей на придбання нерухомості одним із подружжя до укладення шлюбу, за умови подальшого виконання кредитного зобов`язання подружжям під час шлюбу, той із подружжя, який не укладав кредитний договір, після розірвання шлюбу має право на компенсацію половини суми, що вносилась на виконання кредитного зобов`язання. Сплата подружжям частини коштів за кредитним договором, укладеним одним із них для придбання квартири, не змінює правового статусу квартири, оскільки кредитний договір укладений не в період перебування сторін у шлюбі 
й зобов`язання з повернення кредиту за зазначеним договором виникло 
у позичальника. Той з подружжя, який не був стороною кредитного договору, після розірвання шлюбу має на компенсацію половини сум, що вносилися на виконання кредитного зобов`язання, та не має права на компенсацію частки вартості нерухомого майна або на певну частку нерухомості.
 
Верховний Суд у постанові від 27 жовтня 2021 року у справі № 341/2539/13 (провадження № 61-5478св20) погодився з висновком апеляційного суду про наявність правових підстав для стягнення з відповідача половини коштів, сплачених у рахунок погашення кредиту в період спільного проживання сторін.
 
Під час ухвалення рішення на суд покладено обов`язок вирішити, чи мали місце обставини, якими обґрунтовувалися вимоги позивача та якими доказами вони підтверджуються; перевірити наявність чи відсутність певних обставин за допомогою доказів шляхом їх оцінки; оцінити подані сторонами докази та дійти висновку про наявність або відсутність певних юридичних фактів.
 
Цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін 
(частина перша статті 12 ЦПК України).
 
Відповідно до статей 76-81 ЦПК України доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), 
що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи. Ці дані встановлюються такими засобами: 1) письмовими, речовими і електронними доказами; 2) висновками експертів; 3) показаннями свідків.
 
За змістом частин першої - третьої статті 89 ЦПК України суд оцінює докази за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на всебічному, повному, об`єктивному та безпосередньому дослідженні наявних у справі доказів. Жодні докази не мають для суду заздалегідь встановленої сили. Суд оцінює належність, допустимість, достовірність кожного доказу окремо, а також достатність і взаємний зв`язок доказів у їх сукупності. Суд надає оцінку 
як зібраним у справі доказам в цілому, так і кожному доказу (групі однотипних доказів), який міститься у справі, мотивує відхилення або врахування кожного доказу (групи доказів).
 
Відмовляючи в задоволенні позову в частині вимог про стягнення коштів, 
у порядку компенсації за повернення кредиту, суд апеляційної інстанції вказаного не врахував, усупереч статті 367 ЦПК України не надав належної оцінки доводам позивача, не оцінив усі докази у справі у їх сукупності, не врахував, що договори купівлі-продажу належного відповідачу нерухомого майна були вчинені 27 липня 2010 року, шлюб укладено у 2013 році, кредит погашено 08 липня 2015 року. Тобто між продажем належного відповідачу майна і до повного погашення кредиту минуло більше чотирьох років, а тому висновок про те, що кредит був погашений відповідачем за особисті кошти, отримані від продажу належного їй нерухомого майна, ґрунтується на припущеннях.
 
Узагальнюючи наведене, Верховний Суд дійшов висновку, що допущені судом апеляційної інстанції порушення норм процесуального права і неправильне застосування норм матеріального права унеможливили встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи.
 
Оскільки суд касаційної інстанції немає процесуальної можливості встановлювати або вважати доведеними обставини, що не були встановлені судами попередніх інстанцій, з огляду на положення статті 400 ЦПК України, постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року в частині позовних вимог  ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат 
у порядку компенсації з повернення кредитних коштів, за рахунок яких була придбана квартира, слід скасувати з направленням справи в цій частині на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.

Висновки за результатом розгляду касаційної скарги
 
У статті 410 ЦПК України визначено, що суд касаційної інстанції залишає касаційну скаргу без задоволення, а судові рішення - без змін, якщо рішення, переглянуте в передбачених статтею 400 цього Кодексу межах, ухвалено 
з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
 
Відповідно до пункту 1 частини третьої та четвертої статті 411 ЦПК України підставою для скасування судового рішення та направлення справи на новий розгляд є порушення норм процесуального права, що унеможливило встановлення фактичних обставин, які мають значення для правильного вирішення справи, якщо суд не дослідив зібрані у справі докази. Справа направляється на новий розгляд до суду апеляційної інстанції, якщо порушення норм процесуального права допущені тільки цим судом.
 
У зв`язку з наведеним, колегія суддів вважає, що касаційну скаргу необхідно задовольнити частково, постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат у порядку компенсації з повернення кредитних коштів, за рахунок яких була придбана квартира скасувати, а справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року та постанови Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення особистих коштів - залишити без змін.
 
Додаткове рішення є невід`ємною частиною рішення у справі. У разі скасування рішення у справі ухвалене додаткове рішення втрачає силу (постановаВеликої Палати Верховного Суду від 05 липня 2023 року у справі 
№ 904/8884/21).
 
Оскільки суд касаційної інстанції дійшов висновку про необхідність часткового скасування судового рішення апеляційного суду, то додаткова постанова Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року також підлягає скасуванню.
 
Відповідно до частини тринадцятої статті 141 ЦПК України, якщо суд апеляційної чи касаційної інстанції, не передаючи справи на новий розгляд, змінює рішення або ухвалює нове, цей суд відповідно змінює розподіл судових витрат.
 
Оскільки розгляд справи не закінчено, питання про розподіл судових витрат не вирішується.

Керуючись статтями 400, 409, 410, 411, 416, 419 ЦПК України, Верховний Суд 
у складі колегії суддів Другої судової палати Касаційного цивільного суду
 
УХВАЛИВ:
 
Касаційну скаргу представника  ОСОБА_1  - Манушина Валерія Олександровича  задовольнити частково.
 
Постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення витрат у порядку компенсації 
повернення кредитних коштів, за рахунок яких була придбана квартира, та додаткову постанову Одеського апеляційного суду від 12 червня 2024 року скасувати, справу в цій частині направити на новий розгляд до суду апеляційної інстанції.
 
Рішення Київського районного суду м. Одеси від 31 липня 2023 року та постанову Одеського апеляційного суду від 17 квітня 2024 року в частині позовних вимог ОСОБА_1 до ОСОБА_2 про стягнення особистих коштів залишити без змін.
 
Постанова суду касаційної інстанції набирає законної сили з моменту її ухвалення, є остаточною і оскарженню не підлягає.

 
Головуючий	М. Є. Червинська          	
Судді: 	А. Ю. Зайцев        	
 	Є. В. Коротенко        	
 	В. М. Коротун          	
 	М. Ю. Тітов