ВОСЬМИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ

04 лютого 2026 року	Львів	Справа № 380/4508/25 пров. № А/857/51131/25	

Восьмий апеляційний адміністративний суд у складі колегії суддів: 

головуючого-судді Кузьмича С. М.,
суддів Курильця А.Р., Мікули О.І., 
за участю секретаря Волчанського А.І.,
представника апелянта Мельничук Ю.І.,
представника позивача Дячук В.В.,

розглянувши в відкритому судовому засіданні в м. Львові справу за апеляційною скаргою Львівської обласної прокуратури на рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року (ухвалене головуючим – суддею Кравців О.Р. о 12 год. 19 хв. у м. Львові, повне судове рішення складено 27 жовтня 2025 року) у справі № 380/4508/25 за адміністративним позовом ОСОБА_1 до Львівської обласної прокуратури про визнання протиправною бездіяльності, зобов`язання вчинити дії, 

ВСТАНОВИВ:

Позивач звернувся до суду із адміністративним позовом до відповідача в якому просив:
визнати протиправною бездіяльність Львівської обласної прокуратури щодо відмови у виплаті ОСОБА_1 середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 (включно), а також перерахунку оплати часу відпустки і матеріальної допомоги на оздоровлення;
стягнути з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 652048,8 грн, з яких 589106 грн середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 (включно), 12542,8 грн оплати часу відпустки, 50400 грн матеріальної допомоги на оздоровлення.
В обґрунтування позовних вимог вказував на те, що він за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 має право на стягнення середнього заробітку за час вимушеного прогулу, а також на перерахунок оплати часу відпустки і матеріальної допомоги на оздоровлення.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 27.10.2025 адміністративний позов задоволено. Стягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 581453 грн 80 коп. Сягнуто з Львівської обласної прокуратури на користь ОСОБА_1 недоплачені суми оплати часу відпустки в кількості 5 календарних днів у сумі 6491 грн. 80 коп та матеріальної допомоги на оздоровлення у сумі 3599 грн. 97 коп. У задоволенні інших позовних вимог відмовлено.
Приймаючи оскаржене рішення суд першої інстанції виходив з того, що відповідач у справі не заперечує права позивача на отримання оплати часу відпустки і матеріальної допомоги на оздоровлення, а також про на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024.
Спірним питанням у справі є правомірність розрахунку відповідачем згаданих сум виходячи лише із посадового окладу прокурора.
Разом з цим, суд першої інстанції виснував, що наказ Львівською обласною прокуратурою, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області прийнятий – 11.12.2024, тобто після ухвалення Конституційним Судом України Рішення №8-р(II)/2023 та втрати чинності положень Закону №113-IX, які визнано неконституційними (13.09.2023). А тому, поновлюючи позивача на попередній посаді, відповідач не мав законних підстав не враховувати таке рішення Конституційного Суду України і здійснювати нарахування заробітної плати не у відповідності до статті 81 Закону України «Про прокуратуру» №1697-VII від 14.10.2014 (далі – Закон №1697-VII).
Щодо нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу то суд зазначив, що позивач має право на виплату середнього заробітку за вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 у сумі 581453,80 грн.
Щодо вимоги позивача про перерахунок оплати часу відпустки і матеріальної допомоги на оздоровлення то суд встановив, що за період відпустки в кількості 5 календарних днів у грудні 2024 року позивачу протиправно не нараховано та не виплачено без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, 6491,80 грн.
Крім цього, при здійсненні нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу протиправно не нараховано та не виплачено без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, 3599,97 грн (15599,97 грн – 12000,00 грн).
Вказане рішення в апеляційному порядку оскаржив відповідач, у апеляційній скарзі покликається на те, що оскаржуване рішення винесене з порушенням норм матеріального права, з неповним з`ясуванням обставин справи та є незаконним, просить рішення суду першої інстанції скасувати та в прийняти нове, яким відмовити в задоволенні позову.
Зокрема в апеляційній скарзі зазначає, що в період з 01.03.2024 по 10.12.2024 ОСОБА_1 не перебував у трудових відносинах з Львівською обласною прокуратурою, наказу щодо здійснення нарахувань та виплат заробітної плати не було, табель обліку робочого часу щодо ОСОБА_1 не вівся, відповідно підстав для нарахування та виплати заробітної плати за вказаний період немає. 
Також, вказав, що Львівською обласною прокуратурою здійснено перерахунок оплати праці прокурорів, поновлених за рішеннями судів на посадах у регіональних, місцевих прокуратурах, до проходження ними атестації з 13.09.2023 на підставі статті 81 Закону України «Про прокуратуру», на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури регіонального рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років, оскільки листом Генерального прокурора від 12.10.2023 №21-2139 вих503ОКВ-23 визначено порядок оплати праці прокурорів, поновлених за рішеннями судів на посадах у регіональних, місцевих прокуратурах, до проходження ними атестації з 13.09.2023 на підставі статті 81 Закону України “Про прокуратуру”, розрахувавши її на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури регіонального рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років. Станом на день надання відпустки та виплати до неї матеріальної допомоги на оздоровлення (грудень 2024) розрахунок належних ОСОБА_2 сум матеріальної допомоги проведено згідно з нормами діючого законодавства (зокрема, абзацу 2 пункту 4 Постанови №100), а нарахування та виплати згідно з рішення суду на час проведення нарахувань оплати днів відпустки були відсутні, а тому сума, яка припадає на розрахунковий період, не могла бути врахована при обчисленні. Відповідно, у випадку задоволення позовних вимог позивача, в частині виплати середнього заробітку за час вимушеного прогулу, згідно з попередніми розрахунками відповідача, розмір доплати часу відпусток (абзац 4 пункт 3 Постанови №100) розрахований (згідно з довідкою про середньоденний та середньомісячний заробіток) становитиме 7868,85 (1573,77*5), а з врахуванням раніше виплачених сум, які склали 1967,20 грн, сума до сплати - 5901,65 грн.
Крім цього вказує, що Закон не містить такого поняття, як «прокурор, що не здійснює функції прокуратури». Закон регулює лише питання щодо зупинення повноважень прокурора (стаття 64 Закону №1697-VII). Водночас у даному аспекті слід враховувати позицію Конституційного Суду України у Рішення №8-р (ІІ)2023, який у пункті 2.1.2 зазначив, що: “нове місце прокуратури в системі органів державної влади та наведені вище стандарти незалежності прокурорів, які Україна має дотримуватися як член Ради Європи, вимагають від держави забезпечити захист гарантій незалежності прокурорів подібно до того, як це зроблено для суддів». Таким чином, говорячи про заробітну плату прокурора регіональної прокуратури, який не переведений до обласної прокуратури, та відповідно не має повноважень прокурора, визначених Законом, для забезпечення захисту його гарантій незалежності (зокрема, у частині оплати праці), як зазначив Конституційний Суд України, має відбуватися “подібно до того, як це зроблено для суддів» – «суддя, який не здійснює правосуддя (крім випадків тимчасової непрацездатності, перебування судді у щорічній оплачуваній відпустці), не має права на отримання доплат до посадового окладу» (частина 10 статті 135 Закону України “Про судоустрій і статус суддів”). У даному випадку не йдеться про застосування Закону України “Про судоустрій і статус суддів” в частині виплати суддівської винагороди по відношенню до прокурорів, а реалізується висновок Конституційного Суду України, так як Закон, після визнання неконституційними окремих положень Закону №113-ІХ, взагалі не передбачає приписів щодо оплати праці прокурорів Генеральної прокуратури України. За таких обставин, з огляду на неможливість виконання ОСОБА_1 конституційних функцій прокуратури на посаді прокурора відділу прокуратури Львівської області, враховуючи наявність певної прогалини в законодавстві щодо визначення порядку оплати праці прокурорів, не переведених до реформованих органів прокуратури, застосування аналогії закону щодо виплат надбавок («подібно до того, як це зроблено для суддів» – «суддя, який не здійснює правосуддя, не має права на отримання доплат до посадового окладу») в даному випадку є можливим.
Також зазначив, що на період за який позивається ОСОБА_1 припадає 203 робочі дні, а не 205 як вказано в оскаржуваному судовому рішенні.
Відзив на апеляційну скаргу поданий не був. Відповідно до ч. 4 ст. 304 КАС України, відсутність відзиву на апеляційну скаргу не перешкоджає перегляду рішення суду першої інстанції.
Представник апелянта в судовому засіданні підтримав апеляційну скаргу та надав пояснення, просить апеляційну скаргу задовольнити, а рішення суду першої інстанції скасувати та прийняти нове рішення, яким відмовити в задоволенні позову.
В судовому засіданні представник позивача, заперечив проти задоволення апеляційної скарги та надав пояснення, просить апеляційну скаргу залишити без задоволення, а рішення суду першої інстанції – без змін. Разом з цим не заперечує, що суд першої інстанції помилково визначив кількість робочих днів у період з 01.03.2024 по 10.12.2024.
Заслухавши суддю-доповідача, представників учасників справи, перевіривши матеріали справи та доводи апеляційної скарги, суд приходить до висновку, що апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а рішення суду першої інстанції – змінити з наступних підстав. 
З матеріалів справи слідує, що ОСОБА_1 з 2003 року працював в органах прокуратури. Наказом прокурора Львівської області №1433к від 20.08.2020 ОСОБА_1 звільнено з посади прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області та органів прокуратури на підставі пункту 9 частини 1 статті 51 Закону України «Про прокуратуру», з 31.08.2020.
Рішенням Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі №380/3713/23 позивача поновлено на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області, про що Львівською обласною прокуратурою видано наказ №1876к від 15.11.2023.
Постановою Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2024 рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі №380/3713/23 апеляційні скарги Львівської обласної прокуратури та Офісу Генерального прокурора задоволено. Скасовано рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 у справі №380/3713/23 та прийнято постанову, якою в задоволенні позову ОСОБА_1 відмовлено.
Львівською обласною прокуратурою видано 29.02.2024 наказ №251к про скасування наказу «Про поновлення ОСОБА_1 ».
Постановою Верховного Суду від 05.12.2024 касаційні скарги ОСОБА_1 задоволено частково. Скасовано постанову Восьмого апеляційного адміністративного суду від 28.02.2024. Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 09.11.2023 змінити, виключивши з його мотивувальної частини посилання на статтю 49 Закону України «Про прокуратуру», а в іншій частині залишити без змін.
Наказом Львівською обласною прокуратурою 11.12.2024 видано наказ №2023к “Про скасування наказу Львівської обласної прокуратури від 29.02.2024 №251к “Про скасування наказу про поновлення ОСОБА_1 ” та поновлено позивача на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області.
Оскільки позивач поновлено на посаді з 26.01.2023 на підставі рішення суду, однак після прийняття постанови Восьмого апеляційного суду від 28.02.2024 та скасування рішення суду першої інстанції скасовано наказ про поновлення ОСОБА_1 , а після прийняття постанови Верховного Суду від 05.12.2024 11.12.2024 видано наказ №2023к “Про скасування наказу Львівської обласної прокуратури від 29.02.2024 №251к “Про скасування наказу про поновлення ОСОБА_1 ” та позивача поновлено на посаді, позивач вважає, що викладене свідчить про право на стягнення із відповідача середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024.
Також, позивач зазначає, що з метою виплати заробітної плати за період з 01.03.2024 по 10.12.2024, а також перерахунку і доплати середньої заробітної палати за час відпустки та матеріальної допомоги на оздоровлення виходячи із сумарного заробітку, що підлягав нарахуванню та виплаті в якості заробітної плати, за останні перед надання відпустки 12 місяців, звернувся до відповідача із заявою 24.01.2025.
Листом від 07.02.2025 відповідач повідомив позивача, що за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 табель обліку робочого часу щодо позивача відсутній, а тому, підстав для нарахування та виплати заробітної плати за вказаний період та здійснення перерахунків щодо оплати часу відпусток та матеріальної допомоги на оздоровлення немає. Також вказано, що на теперішній час судове рішення чи інші документи примусового виконання стосовно нарахування та виплати на користь позивача заробітної плати за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 до Львівської обласної прокуратури не надходили.
Вважаючи свої права порушеними, позивач звернувся до суду з відповідними позовними вимогами.
Перевіряючи законність та обґрунтованість оскаржуваного рішення суду першої інстанції, суд апеляційної інстанції виходить з наступного.
Відповідно до частини 2 статті 19 Конституції України органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Статтею 236 Кодексу Законів про працю України (далі - КЗпП України) передбачено, що у разі затримки власником або уповноваженим ним органом виконання рішення органу, який розглядав трудовий спір про поновлення на роботі незаконно звільненого або переведеного на іншу роботу працівника, цей орган виносить ухвалу про виплату йому середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки.
Середній заробіток за своїм змістом є державною гарантією, право на отримання якого виникло у працівника, який був незаконно позбавлений можливості виконувати свою роботу з незалежних від нього причин. Закон пов`язує цю виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Таким чином, згідно з статтею 236 КЗпП України проводиться виплата середнього заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі незалежно від вини роботодавця в такій затримці. Закон пов`язує згадану виплату виключно з фактом затримки виконання рішення про поновлення на роботі.
Для вирішення питання про наявність підстав для стягнення середнього заробітку або різниці в заробітку за час затримки виконання рішення про поновлення на роботі на підставі статті 236 КЗпП України суду належить встановити: чи мала місце затримка виконання такого рішення, у разі наявності затримки виконання рішення - встановити період затримки, який необхідно рахувати від наступного дня після постановлення рішення про поновлення на роботі до дати видання роботодавцем наказу про поновлення на роботі, та, відповідно, провести розрахунок належних до стягнення сум за встановлений період.
Згідно з статтею 27 Закону України «Про оплату праці» порядок обчислення середньої заробітної плати працівника у випадках, передбачених законодавством, встановлюється Кабінетом Міністрів України.
Обчислення середнього заробітку працівників здійснюється відповідно до постанови Кабінету Міністрів України «Про затвердження Порядку обчислення середньої заробітної плати» №100 від 08.02.1995 (далі – Порядок №100).
Відповідно до абзацу 1 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 обчислення середньої заробітної плати для оплати часу щорічної відпустки, додаткових відпусток у зв`язку з навчанням, творчої відпустки, додаткової відпустки працівникам, які мають дітей, або для виплати компенсації за невикористані відпустки провадиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки.
Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Як зазначив суд першої інстанції, що відповідач у справі не заперечує права позивача на отримання оплати часу відпустки і матеріальної допомоги на оздоровлення, а також про на отримання середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024.
Разом з цим, спірним питанням у справі є правомірність розрахунку відповідачем згаданих сум виходячи лише із посадового окладу прокурора.
Щодо таких доводів відповідача то потрібно зазначити таке.
Статтею 8 Конституції України визначено, що в Україні визнається і діє принцип верховенства права. Конституція України має найвищу юридичну силу. Закони та інші нормативно-правові акти приймаються на основі Конституції України і повинні відповідати їй. Норми Конституції України є нормами прямої дії. Звернення до суду для захисту конституційних прав і свобод людини і громадянина безпосередньо на підставі Конституції України гарантується.
Частиною 2 ст. 152 Конституції України установлено, що закони, інші акти або їх окремі положення, що визнані неконституційними, втрачають чинність з дня ухвалення Конституційним Судом України рішення про їх неконституційність, якщо інше не встановлено самим рішенням, але не раніше дня його ухвалення.
За змістом статей 2, 5-1 КЗпП України право громадян України на працю і гарантії держави в правовому захисті працездатним громадянам від незаконного звільнення.
Відповідно до ст. 222 КЗпП України особливості розгляду трудових спорів суддів, прокурорсько-слідчих працівників, а також працівників навчальних, наукових та інших установ прокуратури, які мають класні чини, встановлюється законодавством.
15.07.2015 набрав чинності Закон України «Про прокуратуру» від 14.10.2014 №1697-VII, який визначає правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також систему прокуратури України.
Законом України від 14.10.2014 №1697-VII «Про прокуратуру» (далі - Закон №1697-VII) визначені правові засади організації і діяльності прокуратури України, статус прокурорів, порядок здійснення прокурорського самоврядування, а також система прокуратури України.
З набранням чинності Законом № 1697-VІІ втратив чинність Закон України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ 1991, крім, зокрема, ч. 1 ст. 49, яка втрачає чинність з 15.12.2015 (п. 3 розд. XII «Прикінцеві положення»).
Статтею 49 Закону 1789-ХІІ визначалося матеріальне і соціальне забезпечення працівників прокуратури.
Отже, до 14.12.2015 порядок матеріального забезпечення прокурорів визначався ст. 49 Закону України «Про прокуратуру» № 1789-ХІІ (1991 року).
Таким чином, починаючи з 15.12.2015 (після втрати чинності ст.49 Закону №1789-ХІІ) матеріально-побутове забезпечення прокурора визначалося Законом № 1697-VІІ.
У спірний період посадовий оклад позивача нараховувався не відповідно до норм статті 81 Закону №1697-VII.
Згідно з частиною 2 статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок за: 1) вислугу років; 2) виконання обов`язків на адміністративній посаді та інших виплат, передбачених законодавством.
Преміювання прокурорів здійснюється в порядку, затвердженому Генеральним прокурором, за результатами оцінювання якості їх роботи за календарний рік у межах фонду преміювання, утвореного в розмірі не менш як 10 відсотків посадових окладів та економії фонду оплати праці.
Розмір щорічної премії прокурора не може становити більше 30 відсотків розміру суми його посадового окладу, отриманої ним за відповідний календарний рік.
Заробітна плата прокурора - стажиста окружної прокуратури складається з посадового окладу, який установлюється в розмірі двох третин посадового окладу прокурора окружної прокуратури, та надбавки за вислугу років.
Згідно з частиною 3 статті 81 Закону № 1697-VII посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 15 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
З 1 січня 2021 року посадовий оклад прокурора окружної прокуратури становить 20 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року, а з 1 січня 2022 року - 25 прожиткових мінімумів для працездатних осіб, розмір якого встановлено на 1 січня календарного року.
Частиною 7 статті 81 цього Закону визначено, що прокурорам виплачується щомісячна надбавка за вислугу років у розмірах: за наявності стажу роботи понад один рік - 10 відсотків, понад 3 роки - 15 відсотків, понад 5 років - 18 відсотків, понад 10 років - 20 відсотків, понад 15 років - 25 відсотків, понад 20 років - 30 відсотків, понад 25 років - 40 відсотків, понад 30 років - 45 відсотків, понад 35 років - 50 відсотків посадового окладу.
Законом України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» №113-ІХ від 19.09.2019 (далі - Закон №113-ІХ) запроваджено реформування системи органів прокуратури.
Так, у пункті 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону №113-ІХ визначено, що до дня початку роботи Офісу Генерального прокурора, обласних прокуратур, окружних прокуратур їх повноваження здійснюють відповідно Генеральна прокуратура України, регіональні прокуратури, місцеві прокуратури (абзац перший); за прокурорами та керівниками регіональних, місцевих і військових прокуратур, прокурорами і керівниками структурних підрозділів Генеральної прокуратури України зберігається відповідний правовий статус, який вони мали до набрання чинності цим Законом, при реалізації функцій прокуратури до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури (1 речення абзацу 3).
Рішенням Другого сенату Конституційного Суду України від 13.09.2023 № 8-р(ІІ)/2023 у справі щодо відповідності Конституції України (конституційності) абзацу третього пункту 3 розділу ІІ «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ (щодо винагороди прокурора як гарантії його незалежності) визнано таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19.09.2019 № 113-ІХ.
У цьому Рішенні Конституційний Суд України, відповідаючи на порушені заявниками питання, з покликанням, з-поміж іншого, на свої рішення від 26 березня 2020 року № 6-р/2020, від 13 грудня 2019 року № 7-р(II)/2019, від 1 березня 2023 року № 1-р(II)/2023 виснував, що врегулювання законом, а не підзаконним актом питань матеріального, соціального, пенсійного забезпечення прокурорів становить гарантію забезпечення їх незалежності, унеможливлює втручання органів виконавчої влади в діяльність прокуратури, що інакше призведе до недодержання принципу поділу влади.
Конституційний Суд України зазначив також, що наділення Кабінету Міністрів України повноваженням урегульовувати питання винагороди прокурорів не можна визнати таким, що відповідає конституційній вимозі щодо здійснення органами державної влади своїх повноважень у встановлених Конституцією України межах і відповідно до законів України.
З набранням чинності Законом №113-IX питання винагороди прокурорів, які пройшли атестацію та яких переведено до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, регулює Закон, а питання винагороди тих прокурорів, які продовжували здійснювати свої повноваження до дня їх звільнення або переведення до Офісу Генерального прокурора, обласної прокуратури, окружної прокуратури, - підзаконний нормативний акт - постанова Кабінету Міністрів України.
Тож, оспорювані приписи Закону № 113-IX визначають відмінне від установленого статтею 81 Закону регулювання оплати праці прокурорів, що свідчить про відмінність у підході законодавця до питання винагороди прокурорів, а отже, про неоднакове ставлення до прокурорів попри те, що їх наділено єдиним юридичним статусом за обсягом гарантій забезпечення їх незалежності як невіддільного складника цього статусу.
Конституційний Суд таку відмінність у ставленні до прокурорів, які мають єдиний юридичний статус, визнав не виправданою та вказав на її дискримінаційність.
Ураховуючи наведене, Конституційний Суд України дійшов висновку, що друге речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону № 113-IX суперечить частині другій статті 24 Конституції України.
Отже, з огляду на визнання таким, що не відповідає Конституції України (є неконституційним), другого речення абзацу третього пункту 3 розділу II «Прикінцеві і перехідні положення» Закону України «Про внесення змін до деяких законодавчих актів України щодо першочергових заходів із реформи органів прокуратури» від 19 вересня 2019 року №113-IX, після ухвалення Конституційним Судом рішення № 8-р(II)/2023, на прокурорів, в тому числі які не завершили процедуру атестації, розповсюджуються положення статті 81 Закону України «Про прокуратуру» в контексті визначення розміру винагороди прокурорів.
Подібні правовідносини аналізувались у постановах від 5 грудня 2024 року у справі №380/28500/23, від 21 березня 2025 року у справі №380/3566/24, від 08 травня 2025 року у справі № 280/2810/24, висновки у яких належить врахувати вирішуючи цей спір.
У вказаних рішеннях Верховним Судом зазначено, що згідно із положенням статті 81 Закону № 1697-VII заробітна плата прокурора складається з посадового окладу, премій та надбавок, зокрема, і надбавки за вислугу років, а тому із 13.09.2023 прокуратура, зважаючи на рішення Конституційного Суду України № 8-р(II)/2023, повинна здійснювати нарахування та виплату заробітної плати прокурорам з урахуванням складових, визначених статтею 81 Закону України «Про прокуратуру».
Суд зазначає, що наказ Львівською обласною прокуратурою, яким поновлено ОСОБА_1 на посаді прокурора другого відділу процесуального керівництва при провадженні досудового розслідування територіальними органами поліції та підтримання обвинувачення управління організації і процесуального керівництва досудовим розслідуванням прокуратури Львівської області прийнятий – 11.12.2024, тобто після ухвалення Конституційним Судом України Рішення №8-р(II)/2023 та втрати чинності положень Закону №113-IX, які визнано неконституційними (13.09.2023). А тому, поновлюючи позивача на попередній посаді, відповідач не мав законних підстав не враховувати таке рішення Конституційного Суду України і здійснювати нарахування заробітної плати не у відповідності до статті 81 Закону №1697-VII.
Посилання відповідача на Закон України «Про судоустрій і статус суддів», суд вважає помилковим, так як цей Закон визначає організацію судової влади та здійснення правосуддя в Україні і ніяким чином не стосується та не регулює питання виплати або обмежень щодо розрахунку заробітної плати працівникам прокуратури, в том числі і тих які є поновленими за рішеннями судів.
З огляду на викладені обставини, зважаючи на висновки Верховного Суду, позиція прокуратури щодо здійснення обрахунку заробітної плати позивача у спірний період з розрахунку на основі посадового окладу прокурора органів прокуратури відповідного рівня без встановлення надбавок, у тому числі за вислугу років, за аналогією із гарантіями суддів, закріпленими Законом України «Про судоустрій і статус суддів», а саме згідно з частини десятої статті 135 цього Закону суддям, які не здійснюють правосуддя, виплачується посадовий оклад без доплат, не ґрунтується на нормах закону та є неправомірною.
Аналогічний висновок, викладений у постановах Верховного Суду від 08.05.2025 у справі № 280/2810/24 тощо.
Щодо нарахування позивачу середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024, суд зазначає таке.
Частиною 2 статті 235 КЗпП України передбачено, що при винесенні рішення про поновлення на роботі орган, який розглядає трудовий спір, одночасно приймає рішення про виплату працівникові середнього заробітку за час вимушеного прогулу або різниці в заробітку за час виконання нижчеоплачуваної роботи, але не більш як за один рік. Якщо заява про поновлення на роботі розглядається більше одного року, не з вини працівника, орган, який розглядає трудовий спір, виносить рішення про виплату середнього заробітку за весь час вимушеного прогулу.
Абзацом 3 пункту 2 розділу ІІ Порядку №100 передбачено, що у всіх інших випадках збереження середньої заробітної плати середньомісячна заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за останні 2 календарні місяці роботи, що передують події, з якою пов`язана відповідна виплата. Працівникам, які пропрацювали на підприємстві, в установі, організації менше двох календарних місяців, середня заробітна плата обчислюється виходячи з виплат за фактично відпрацьований час.
Згідно з пунктом 5 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат у всіх випадках збереження середньої заробітної плати провадиться виходячи з розміру середньоденної (годинної) заробітної плати.
Відповідно до пункту 8 розділу IV Порядку №100 нарахування виплат, що обчислюються із середньої заробітної плати за останні два місяці роботи провадяться шляхом множення середньоденного (годинного) заробітку на число робочих днів/годин, а у випадках передбачених чинним законодавством, календарних днів, які мають бути оплачені за середнім заробітком. Середньоденна (годинна) заробітна плата визначається діленням заробітної плати за фактично відпрацьовані протягом двох місяців робочі (календарні) дні на число відпрацьованих робочих днів (годин), а у випадках, передбачених чинним законодавством, – на число календарних днів за цей період.
При обчисленні середньої заробітної плати за два місяці, виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, середньоденна заробітна плата визначається шляхом ділення суми, розрахованої відповідно до абзацу п`ятого пункту 4 цього Порядку, на число робочих днів за останні два календарні місяці, що передують місяцю, в якому відбувається подія, з якою пов`язана відповідна виплата, згідно з графіком підприємства, установи, організації.
Період вимушеного прогулу позивача з 01.03.2024 по 10.12.2024 складає 205 робочих днів.
Згідно з довідкою Львівської обласної прокуратури №21-57вих-25 від 31.03.2025 за січень-лютий 2024 року розмір заробітної плати позивача складав 48000,00 грн у кожному місяці (лише посадовий оклад).
Однак я вже зазначалося, нарахування та виплата заробітної плати прокурору повинна здійснюватися з урахуванням складових, визначених статтею 81 Закону №1697-VII.
Станом на січень-лютий 2024 року вислуга років ОСОБА_1 складала понад 20 років, що підтверджується записами трудової книжки НОМЕР_1 .
Таким чином, розмір заробітної плати позивача повинен розраховуватися із врахуванням набавки за вислугу років, яка відповідно до частина 7 статті 81 Закону №1697-VII складає 30% посадового окладу.
Отже, розмір заробітної плати позивача за січень-лютий 2024 року складає 62400,00 грн у кожному місяці (48000,00 грн посадовий оклад та 14400,00 грн надбавка за вислугу років).
Так, середньоденний заробіток позивача становить 2836,36 грн (124800,00 грн (розмір заробітної плати за 2 місяці)/44 робочих дні).
Разом з цим, колегія суддів поділяє доводи апелянта, що суд першої інстанції при розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 помилково встановив кількість робочих днів затримки 205 замість 203 днів.
Відповідно, середній заробіток за час вимушеного прогулу за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 становить 575781,08 грн (розрахунок: 2836,36 грн. (середньоденна заробітна плата позивача) * 203 (кількість робочих днів затримки).
Відтак, враховуючи наведене вище, колегія суддів вважає за потрібне змінити рішення суду першої інстанції в частині щодо розрахунку середнього заробітку за час вимушеного прогулу.

Щодо вимоги позивача про перерахунок оплати часу відпустки і матеріальної допомоги на оздоровлення, то суд першої інстанції правильно зазначив таке.

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або виплати компенсації за невикористані відпустки проводиться виходячи з виплат за останні 12 календарних місяців роботи, що передують місяцю надання відпустки або виплати компенсації за невикористані відпустки (абзац 1 пункту 2 Порядку №100).

При обчисленні середньої заробітної плати враховуються всі суми нарахованої заробітної плати згідно із законодавством та умовами трудового договору (абзац 1 пункту З Порядку №100).

При обчисленні середньої заробітної плати для оплати за час відпусток або компенсації за невикористані відпустки, крім зазначених вище виплат, до фактичного заробітку включаються виплати за час, протягом якого працівнику зберігається середній заробіток (за час вимушеного прогулу тощо) (абзац 4 пункту 3 Порядку №100).

Якщо в розрахунковому періоді у працівника не було заробітної плати, розрахунки проводяться з установлених йому в трудовому договорі тарифної ставки, посадового (місячного) окладу (абзац 3 пункту 4 Порядку №100).

Якщо розрахунок середньої заробітної плати обчислюється виходячи з посадового окладу чи мінімальної заробітної плати, то її нарахування здійснюється шляхом множення посадового окладу чи мінімальної заробітної плати на кількість місяців розрахункового періоду (абзац 5 пункту 4 Порядку №100).

Обчислення середньої заробітної плати для оплати часу відпусток або компенсації за невикористані відпустки проводиться шляхом ділення сумарного заробітку за останні перед наданням відпустки 12 місяців або за фактично відпрацьований період (розрахунковий період) на відповідну кількість календарних днів розрахункового періоду. Отриманий результат множиться на число календарних днів відпустки (абзац 1 пункту 7 Порядку №100).

Водночас згідно з довідкою про розрахунок оплати часу відпустки від 20.12.2024 відповідач під час розрахунку середньої заробітної плати для оплати часу відпустки застосував лише посадовий оклад для визначення для визначення заробітної плати у грудні 2023 року, січні-лютому 2024 року, а також незаконно в розрахункових періодах які припадають на період вимушеного прогулу застосовано заробітну плату у розмірі 0 грн., у той час як відповідно до абзацу 3 пункту 4 Порядку №100 розрахунки мають здійснюватися виходячи з посадового місячного окладу.

Таким чином, відповідачем неправомірно обчислено позивачу оплату часу відпустки в кількості 5 календарних днів виходячи лише з посадового окладу за грудень 2023 року, січень-лютий 2024 року, а за період з 01.03.2024 по 10.12.2024 застосовано заробітну плату у розмірі 0 грн, а саме: (48000,00 грн посадовий оклад за грудень 2023 року + 48000,00 грн посадовий оклад за січень 2024 року, 48000,00 грн посадовий оклад за лютий 2024 року)/ 366 календарних днів розрахункового періоду з грудня 2023 року по листопад 2024 року * 5 календарних днів відпустки = 1967.20 грн.

У той же час правильний розрахунок з урахуванням зазначених вище рішення Конституційного суду № 8-р(ІІ)/2023, абзацу 1 пункту 2, абзацу 3 та 5 пункту 4, абзацу 1 пункту 7 Порядку №100 має становити: (48000,00 грн посадовий оклад за грудень 2023 року + 14400,00 грн надбавка за вислугу років за грудень 2023 року + 48000,00 грн посадовий оклад за січень 2024 року + 14400,00 грн надбавка за вислугу років за січень 2024 року + 48000,00 грн посадовий оклад за лютий 2024 року + 14400,00 грн надбавка за вислугу років за лютий 2024 року + 9* 48000,00 грн посадового окладу за 9 місяців вимушеного прогулу у розрахунковому періоді)/ 366 календарних днів розрахункового періоду з грудня 2023 року по листопад 2024 року * 5 календарних днів відпустки = 8459,00 гри.

Таким чином, за період відпустки в кількості 5 календарних днів у грудні 2024 року позивачу протиправно не нараховано та не виплачено без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, 6491,80 грн. (8459,00 грн – 1967,20 грн).

Матеріальну допомогу на оздоровлення також розраховано відповідачем неправомірно виходячи лише з посадового окладу для визначення заробітної плати у грудні 2023 року, січні-лютому 2024 року, а саме: (48000,00 грн посадовий оклад за грудень 2023 року + 48000,00 грн посадовий оклад за січень 2024 року, 48000,00 грн посадовий оклад за лютий 2024 року)/ 261 робочих днів розрахункового періоду з грудня 2023 року по листопад 2024 року * 21,75 середньомісячний час = 12000,00 грн.

У той же час правильний розрахунок має становити: (48000,00 грн посадовий оклад за грудень 2023 року + 14400,00 грн надбавка за вислугу років за грудень 2023 року + 48000,00 грн посадовий оклад за січень 2024 року + 14400,00 грн надбавка за вислугу років за січень 2024 року + 48000,00 грн посадовий оклад за лютий 2024 року + 14400,00 грн надбавка за вислугу років за лютий 2024 року)/ 261 робочих днів розрахункового періоду з грудня 2023 року по листопад 2024 року * 21,75 середньомісячний час = 15599,97 грн.

Відтак, при здійсненні нарахування та виплати матеріальної допомоги на оздоровлення позивачу протиправно не нараховано та не виплачено без урахування податків та інших обов`язкових платежів, що підлягають відрахуванню із заробітної плати, 3599,97 грн (15599,97 грн – 12000,00 грн).

Згідно частини четвертої статті 317 КАС зміна судового рішення може полягати в доповненні або зміні його мотивувальної та (або) резолютивної частини.

Враховуючи викладене, апеляційний суд приходить до висновку, що суд першої інстанції у справі, що розглядається не дав належної оцінки щодо розміру середнього заробітку за час вимушеного прогулу, що призвело до ухвалення помилкового рішення в цій частині, а відтак апеляційну скаргу слід задовольнити частково, а мотивувальну та резолютивну частини оскаржуваного судового рішення змінити.

Щодо розподілу судових витрат, то такий у відповідності до ст.139 КАС України не здійснюється.

Керуючись статтями 139, 229, 243, 308, 310, 315, 317, 321, 322, 325, 328, 329 Кодексу адміністративного судочинства України, -

ПОСТАНОВИВ:

Апеляційну скаргу Львівської обласної прокуратури задовольнити частково.
Рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 380/4508/25 змінити в мотивувальній та резолютивній частині.
Абзац 2 резолютивної частини рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 380/4508/25, змінити та викласти його в такій редакції:
«Стягнути з Львівської обласної прокуратури (79005, пр. Шевченка, 17/19, м. Львів; ЄДРПОУ 02910031) на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ; РНОКПП НОМЕР_2 ) середній заробіток за час вимушеного прогулу в сумі 575781 (п`ятсот сімдесят п`ять тисяч сімсот вісімдесят одну) грн 08 коп.».
В іншій частині рішення Львівського окружного адміністративного суду від 27 жовтня 2025 року у справі № 380/4508/25 залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дати її прийняття та касаційному оскарженню не підлягає. Крім випадків, передбачених пунктом другим частини п`ятої статті 328 КАС України.

Головуючий суддя	 	С. М. Кузьмич 	
судді	 	А. Р. Курилець 	
 	 	О. І. Мікула  	
Повне судове рішення складено 11 лютого 2026 року