П О С Т А Н О В А 
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

20 січня 2026 року 
м. Рівне

Справа № 564/3000/24
Провадження № 22-ц/4815/40/26

Головуючий у Костопільському районному суді 
Рівненської області: суддя Цвіркун О.С.
Рішення суду першої інстанції 
(скорочений текст) проголошено:
об 11 год. 54 хв. 11 червня 2025 року
у м. Костопіль Рівненської області
Повний текст рішення складено: 19 червня 2025 року

Рівненський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
головуючий: Хилевич С.В.
судді: Боймиструк С.В., Шимків С.С.
секретар судового засідання: Пиляй І.С.

за участі: представника ОСОБА_1 – адвоката Пархомчук Вікторії Віталіївни,
розглянувши у відкритому судовому засіданні в порядку спрощеного позовного провадження апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича на рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 року у цивільній справі за позовом ОСОБА_2 до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад Валентина Володимирівна; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, 
в с т а н о в и в:
У серпні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_2 із позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В.; про визнання недійсним спадкового договору від 26 серпня 2017 року, укладеного між ОСОБА_3 і ОСОБА_1 та посвідченого державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори Рівненської області Матросовою А.М., зареєстрованого в реєстрі за №1-625, та скасування запису про державну реєстрацію права приватної власності за ОСОБА_1 на квартиру   АДРЕСА_1 , реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна: 2955304556060, номер відомостей про речове право: 55476685, дата державної реєстрації: 13.06.2024.
Мотивуючи вимоги, позивачем вказувалося, що ІНФОРМАЦІЯ_1 померла її мати – ОСОБА_4 , якій на праві приватної власності належала квартира АДРЕСА_2 . Після відкриття спадщини в зв`язку із смертю матері вона звернулася до нотаріуса як спадкоємець першої черги з заявою про прийняття спадщини, за якою було заведено спадкову справу. Згодом дізналася, що між спадкодавцем та відповідачем 26 серпня 2017 року було укладено спадковий договір, за умовами якого ОСОБА_1 зобов`язалася виконувати розпорядження ОСОБА_4 , а в разі її смерті отримувала право власності на спірну квартиру. 
Після смерті ОСОБА_4 відповідач 13 червня 2024 зареєструвала за собою право власності на квартиру АДРЕСА_2 .
Звертала увагу, що ОСОБА_4 перебувала у зареєстрованому шлюбі з ОСОБА_5 та вони проживали у спірній квартирі. 17 квітня 2014 року ОСОБА_4 захворіла внаслідок настання ГПМК по гемарогічному типу з формуванням інсульт-гематоми лівої півкулі головного мозку на фоні гіпертонічної хвороби. 13 серпня 2015 року їй було присвоєно 1-"Б" групу інвалідності із потребою постійного стороннього догляду.
Спочатку за нею доглядав її чоловік - ОСОБА_5 , а після його смерті, починаючи з 29 червня 2019 року, позивач разом з чоловіком та двома дітьми переїхали до квартири ОСОБА_4 , де доглядали її.
Вважала, що відповідач знала про необхідність постійного догляду за бабусею – ОСОБА_4 , вона мала можливість та була зобов`язана на підставі спадкового договору надавати їй допомогу. Однак жодних дій по догляду не вчиняла, свідомо уникала виконання умов спадкового договору та не повідомляла про це нікому з рідних.
Рішенням Костопільського районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 ОСОБА_2 відмовлено в позові до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В.; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
У поданій через свого представника – адвоката Євгеюка О.Є. апеляційній скарзі ОСОБА_2 , вважаючи оскаржуване рішення незаконним та необґрунтованим, що полягало у неповноті з`ясування обставин, що мають значення для справи, невідповідності висновків суду обставинам справи, порушенні норм процесуального права і неправильному застосуванні норм матеріального права, просить його скасувати, задовольнивши позов повністю.
Обґрунтовуючи її, зазначалося про хибність висновків суду щодо неналежного виконання відповідачем умов оспорюваного спадкового договору, а також про відсутність права вимоги на розірвання цього правочину, адже позивач не є його стороною.
Так, заявник звертає увагу, що ОСОБА_2 звернулася в суд із вимогою про визнання недійсним спадкового договору від 26 серпня 2017 року, а не про його розірвання. При цьому правовою підставою для визнання недійсним правочину є його вчинення під впливом помилки, що передбачено ст. 229 ЦК України. Натомість судом не надано оцінки тим доводам, що викладені у позові, і помилково зроблено висновки щодо предмета і підстав, які не заявлялися позивачем.
Покликається на те, що на момент укладення 26 серпня 2017 року оспорюваного договору ОСОБА_4 уже потребувала постійного стороннього догляду і за його змістом сподівалася отримувати допомогу від відповідача на постійній основі. Тому вона вчинила спадковий договір під впливом помилки, думаючи про те, що ОСОБА_1 доглядатиме за нею в обмін на квартиру АДРЕСА_2 . Більше того, вона у судовому засіданні 04 грудня 2024 року пояснила, що ініціатором укладення спадкового договору, наміру який виконувати у ОСОБА_1 не було, був ОСОБА_5 , який хотів гарантувати їй як своїй онуці право власності на спірну квартиру. Саме ОСОБА_5 разом із родичами переконали ОСОБА_4 , за якою він тоді здійснював догляд. Через це ОСОБА_4 на попередніх консультаціях у нотаріуса не була присутня, а у посвідчувальному написі нотаріуса на спадковому договорі вказано, що "у зв`язку із з хворобою відчужувача договір посвідчено на дому". Тобто волевиявлення ОСОБА_4 на укладення оспорюваного договору не було вільним, не відповідало її внутрішній волі та вчинено під впливом помилки. 
Щодо порушення правил ч.ч. 1, 5 ст. 203, ст. 215 ЦК України, вказує, що воля відчужувача була направлена на забезпечення ОСОБА_1 часткою у спірній квартирі.
При цьому позивач є спадкоємцем першої черги за законом, яка прийняла спадщину після смерті матері, має право на частку у квартирі АДРЕСА_2 , проживає у цій квартирі з 29 червня 2019 року, сплачує комунальні послуги, робить ремонт, іншого житла на праві власності не має. Отже, оспорюваним договором порушуються її майнові права на частку у квартирі, яка є його предметом.
Вважає, що помилка при укладенні спадкового договору полягає у тому, що за наявності потреби у постійному сторонньому догляді відбулося укладення не договору довічного утримання, а іншого – спадкового, без наміру відповідача його виконувати.
Не погоджувався також з висновками суду про необґрунтованість позову в частині скасування державної реєстрації права власності, оскільки ця вимога є належним та ефективним способом захисту порушеного права, що відповідає позиції Верховного Суду, яка викладена у постанові від 25 листопада 2020 року у справі №761/15741/17. 
З огляду на викладені обставини вважає неправильно застосованими судом норми ст.ст. 15, 202, 203, 215, 216, 229, 328, 334, 1302 ЦК України, ст.ст. 26, 27 Закону України "Про державну реєстрацію речових прав на нерухоме майно та їх обтяжень", постанови Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі №759/17065/14-ц, від 10 квітня 2023 року у справі №591/1419/20, від 03 вересня 2020 року у справі №914/1201/19, від 23 червня 2020 року у справі №906/516/19, від 30 червня 2020 року у справі №922/3130/19, від 14 липня 2020 року у справі №910/8387/19, від 20 серпня 2020 року у справі №916/2464/19, від 07 квітня 2021 року у справі №640/12313/19-ц.
У поданому відзиві представник ОСОБА_1 - адвокат Пархомчук В.В., вважаючи оскаржуване рішення законним і обґрунтованим, просить залишити його без змін, а апеляційну скаргу – відхилити.
Справа до судового розгляду призначалася двічі – на 11 листопада 2025 року і на 20 січня 2026 року. Проте поштові конверти із судовими повістками, які направлялися позивачу і її представнику, повернуто апеляційному суду з відміткою листоноші "адресат відсутній" ОСОБА_2 та "за закінченням терміну зберігання" адвокату Євгеюку О.Є.
В судові засідання вони не з`явилися без пояснення поважності причин своєї відсутності.
У рішенні від 07 липня 1989 року у справі "Юніон Аліментарна Сандерс С.А. проти Іспанії" Європейський суд з прав людини вказав, що заявник зобов`язаний демонструвати готовність брати участь на всіх етапах розгляду, що стосуються безпосередньо його, утримуватися від використання прийомів, які пов`язані із зволіканням у розгляді справи, а також максимально використовувати всі засоби внутрішнього законодавства для прискорення процедури слухання.
Отже, судом апеляційної інстанції вжито усіх передбачених цивільним процесуальним законодавством заходів для повідомлення учасників справи та їх представників про час, день і місце розгляду справи. Тому з урахуванням їхнього права, а не обов`язку, брати участь у судовому засіданні неявка цих осіб у судові засідання не свідчить про порушення апеляційним судом норм процесуального права щодо повідомлення ОСОБА_2 та її представника. 
Заслухавши суддю-доповідача, думку осіб, які беруть участь у справі і з`явилися в судове засідання, перевіривши матеріали справи та доводи заявника, колегія суддів дійшла висновку про часткове задоволення апеляційної скарги.
Відповідно до ст.ст. 263, 367 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим.
Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права.
Судове рішення має відповідати завданню цивільного судочинства, визначеному цим Кодексом.
Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Суд апеляційної інстанції переглядає справу за наявними в ній і додатково поданими доказами та перевіряє законність і обґрунтованість рішення суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги.
З матеріалів справи вбачається, що 17 квітня 2014 року у ОСОБА_6 - матері позивача і бабусі відповідача - стався ГПМК по гемарогічному типу з формуванням інсульт-гематоми лівої півкулі головного мозку на фоні гіпертонічної хвороби.
04 вересня 2015 року Костопільською МСЕК їй було по життєво призначено 1-"Б" групу інвалідності з 13 серпня 2015 року з ураженням ЦНС з потребою постійного стороннього догляду та рекомендацією лікуватися у невропатолога.
В подальшому, 26 серпня 2017 року, між ОСОБА_6 як відчужувачем і ОСОБА_1 як набувачем укладено спадковий договір, який того ж дня посвідчений державним нотаріусом Костопільської районної державної нотаріальної контори Рівненської області та зареєстрований у реєстрі за №1-625.
За умовами договору відповідач зобов`язалася виконувати передбачені цим правочином розпорядження відчужувача, а в разі її смерті мала набути право власності на квартиру АДРЕСА_2 . 
Пунктами 2.1, 2.2., 3.1., 5.13 спадкового договору встановлено виконання ОСОБА_1 , виконувати такі дії:
а.) забезпечення відчужувача житлом шляхом збереження права безоплатного проживання у відчужуваній квартирі. У обох сторін є право користування допоміжними приміщеннями; забезпечення щоденним триразовим калорійним харчуванням (сніданок, обід, вечеря);
б.) надання побутових послуг (прання постільної білизни – один раз на 14 днів, послуги перукарні – один раз на місяць, ремонт побутової, а також аудіо-, відеотехніки тощо); 
в.) забезпечення належними лікувальними засобами на підставі виданих лікарями рецептів на суму, з якої вони б не складалися.
У разі смерті відчужувача набувач зобов`язаний здійснити комплекс заходів та обрядових дій з поховання відчужувача.
Відчужувач повідомляє, що відчужувана квартира є її особистою власністю, оскільки 1/7 частка набута в процесі приватизації, 2/7 частки набуто у спадщину, а 4/7 частки їй подаровано.
У посвідчувальному написі нотаріуса на спадковому договорі зазначено, що "у зв`язку з хворобою відчужувача договір посвідчено на дому за адресою: АДРЕСА_3 ".
ІНФОРМАЦІЯ_1 ОСОБА_6 померла.
З інформаційної довідки від 28.07.2024 №388594461 з Державного реєстру речових прав на нерухоме майно та Реєстру прав власності на нерухоме майно, Державного реєстру іпотек, Єдиного реєстру заборон відчуження об`єктів нерухомого майна щодо об`єкта нерухомого майна видно, що 13 червня 2024 року ОСОБА_1 зареєструвала за собою право приватної власності на квартиру АДРЕСА_2 . Рішення про державну реєстрацію прав та їх обтяжень (реєстраційний номер об`єкта нерухомого майна 2955304556060, номер відомостей про речове право 55476685, дата державної реєстрації 13.06.2024) прийнято приватним нотаріусом Рівненського районного нотаріального округу Скоропад В.В. 
Про факт реєстрації спірної квартири за ОСОБА_1 . ОСОБА_2 як дочка ОСОБА_4 дізналася 17 червня 2024 року при зверненні до приватного нотаріуса Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Дідовець А.Г. із заявою про прийняття спадщини після смерті своєї матері.
Вважаючи, що її суб`єктивні цивільні права на спадщину порушено відповідачем внаслідок укладення нею спадкового договору із ОСОБА_4 під впливом помилки зі сторони відчужувача, у серпні 2024 року в суд звернулася ОСОБА_2 з позовом до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Рівненської області Скоропад В.В.; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Ухвалюючи оскаржуване рішення, суд першої інстанції виходив із відсутності правових і фактичних підстав для задоволення позову, адже хоча і встановлено, що відповідач неналежно виконувала свої зобов`язання за спадковим договором, однак спадковий договір нерозривно пов`язаний із його сторонами. Тому вимагати розірвання спадкового договору можуть лише відчужував і набувач.
Оскільки ОСОБА_1 не є стороною оспорюваного договору, тому в задоволенні позову у частині визнання правочину недійсним відмовлено.
При цьому залишено без задоволення і її вимогу про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно як похідну від первинної вимоги. 
Проте з такими висновками колегія суддів погодитися не може.
Згідно зі ст.ст. 202, 203, 215, 216, 229, 526, 1302, 1304 ЦК України у редакції, що діяла на час виникнення спірних правовідносин, правочином є дія особи, спрямована на набуття, зміну або припинення цивільних прав та обов`язків.
Дво- чи багатостороннім правочином є погоджена дія двох або більше сторін.
До правовідносин, які виникли з односторонніх правочинів, застосовуються загальні положення про зобов`язання та про договори, якщо це не суперечить актам цивільного законодавства або суті одностороннього правочину.
Зміст правочину не може суперечити цьому Кодексу, іншим актам цивільного законодавства, а також інтересам держави і суспільства, його моральним засадам.
Волевиявлення учасника правочину має бути вільним і відповідати його внутрішній волі.
Правочин має бути спрямований на реальне настання правових наслідків, що обумовлені ним.
Підставою недійсності правочину є недодержання в момент вчинення правочину стороною (сторонами) вимог, які встановлені частинами першою - третьою, п`ятою та шостою статті 203 цього Кодексу.
Недійсний правочин не створює юридичних наслідків, крім тих, що пов`язані з його недійсністю.
У разі недійсності правочину кожна із сторін зобов`язана повернути другій стороні у натурі все, що вона одержала на виконання цього правочину, а в разі неможливості такого повернення, зокрема тоді, коли одержане полягає у користуванні майном, виконаній роботі, наданій послузі, - відшкодувати вартість того, що одержано, за цінами, які існують на момент відшкодування.
Якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
У разі визнання правочину недійсним особа, яка помилилася в результаті її власного недбальства, зобов`язана відшкодувати другій стороні завдані їй збитки.
Зобов`язання має виконуватися належним чином відповідно до умов договору та вимог цього Кодексу, інших актів цивільного законодавства, а за відсутності таких умов та вимог - відповідно до звичаїв ділового обороту або інших вимог, що звичайно ставляться.
За спадковим договором одна сторона (набувач) зобов`язується виконувати розпорядження другої сторони (відчужувача) і в разі його смерті набуває право власності на майно відчужувача.
Спадковий договір укладається у письмовій формі і підлягає нотаріальному посвідченню, а також державній реєстрації у Спадковому реєстрі в порядку, затвердженому Кабінетом Міністрів України.
У постанові Верховного Суду від 21 лютого 2025 року у справі № 363/112/23 (провадження № 61-17020св24) зазначено, що вирішуючи спори про визнання правочинів недійсними, суд повинен встановити наявність фактичних обставин, з якими закон пов`язує визнання таких правочинів недійсними на момент їх вчинення (укладення) і настання відповідних наслідків, та у разі задоволення позовних вимог зазначати у судовому рішенні, у чому конкретно полягає неправомірність дій сторони та яким нормам законодавства не відповідає оспорюваний правочин.
Вказаний правовий висновок узгоджується з висновком Великої Палати Верховного Суду, викладеним у постанові від 27 листопада 2018 року у справі № 905/1227/17.
Відповідно до ч. 1 ст. 229 ЦК України якщо особа, яка вчинила правочин, помилилася щодо обставин, які мають істотне значення, такий правочин може бути визнаний судом недійсним.
Істотне значення має помилка щодо природи правочину, прав та обов`язків сторін, таких властивостей і якостей майна, які значно знижують його цінність або можливість використання за цільовим призначенням. Помилка щодо мотивів правочину не має істотного значення, крім випадків, встановлених законом.
Правочини, вчинені внаслідок помилки, належать до категорії правочинів, в яких внутрішня воля співпадає з волевиявленням та дійсно спрямована на досягнення мети правочину, але формування такої волі відбулося під впливом обставин, які спотворили справжню волю особи. Помилка - це неправильне сприйняття особою фактичних обставин, що вплинуло на її волевиявлення, за відсутності якого можна було б вважати, що правочин не був би вчинений. Для визнання правочину недійсним як укладеного під впливом помилки необхідно, щоб помилка мала істотне значення. Під помилкою, що має істотне значення, розуміється помилка щодо, зокрема, природи правочину, прав та обов`язків сторін.
Правочин, вчинений під впливом помилки, є оспорюваним. Обставини, щодо яких помилилася сторона правочину, мають існувати саме на момент вчинення правочину. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним повинна довести, що така помилка дійсно була і має істотне значення. Помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним з цих підстав повинна довести наявність обставин, які вказують на помилку - неправильне сприйняття нею фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення.
У постанові Верховного Суду від 03 жовтня 2018 року у справі № 759/17065/14-ц зроблено висновок щодо застосування ст. 229 ЦК України та вказано, що під помилкою розуміється неправильне, помилкове, таке, що не відповідає дійсності, уявлення особи про природу чи елементи вчинюваного нею правочину. Законодавець надає істотне значення помилці щодо: природи правочину; прав та обов`язків сторін; властивостей і якостей речі, які значно знижують її цінність; властивостей і якостей речі, які значно знижують можливість використання за цільовим призначенням. Особа на підтвердження своїх вимог про визнання правочину недійсним на підставі ст. 229 ЦК України повинна довести, що така помилка дійсно мала місце, а також те, що вона має істотне значення. Під природою правочину необхідно розуміти сутність правочину, яка дозволяє відмежувати його від інших правочинів. Причому природа правочину охоплюватиме собою його характеристику з позицій: а) оплатності або безоплатності (наприклад, особа вважала, що укладає договір довічного утримання, а насправді уклала договір дарування); б) правових наслідків його вчинення (наприклад, особа вважала, що укладає договір комісії, а насправді це був договір купівлі-продажу з відстроченням платежу).
Незнання закону не включено до переліку помилок, яким надається істотне значення. Мотив, за яким вчинено правочин, правового значення не має. Хоча й законодавець і вказує на допустимість надання мотиву правочину значення істотної помилки у випадках, встановлених у законі. Проте таких випадків на рівні норми закону законодавець не передбачив (постанови Верховного Суду від 26 жовтня 2022 року у справі № 947/32485/20, від 01 грудня 2022 року у справі № 335/15805/17).
Наступна зміна рішення позивача або ставлення до його наслідків після укладення такого правочину не свідчать про наявність такої помилки у позивача станом на момент укладення оспорюваного правочину. Суд виходить з того, що підстави недійсності правочину повинні існувати саме на момент його укладення, усі сумніви та зміна намірів і ставлення до укладеного правочину, що виникли після моменту укладення, не впливають на його дійсність (постанови Верховного Суду від 06 жовтня 2021 року у справі № 447/2297/19, від 15 березня 2023 року у справі № 288/1366/21, від 15 травня 2023 року у справі № 522/9246/19, від 02 серпня 2023 року у справі № 138/246/22, від 25 квітня 2024 року у справі № 336/6427/20, від 29 березня 2024 року у справі № 523/13811/21).
За правилами ч. 4 ст. 263 ЦПК України при виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування відповідних норм права, викладені в постановах Верховного Суду.
Приходячи до переконання про скасування оскаржуваного рішення, колегія суддів бере до уваги факт порушення судом попередньої інстанції норм процесуального права, що призвело до помилкового вирішення спірних правовідносин.
Так, при зверненні до суду ОСОБА_2 вимагала визнати спадковий договір недійсним та скасувати державну реєстрацію права власності на нерухоме майно.
Між тим, суд першої інстанції при ухваленні свого рішення вийшов за межі позову, не додержавши принципу диспозитивності цивільного судочинства та вирішивши матеріально-правову вимогу про розірвання спадкового договору, яка позивачем не заявлялася.
Відповідно до ч. 1 ст. 13 ЦПК України суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог і на підставі доказів, поданих учасниками справи або витребуваних судом у передбачених цим Кодексом випадках.
Щодо належності позивача у справі, то колегія суддів погоджується із твердженнями заявника, оскільки ОСОБА_2 є спадкоємцем першої черги за законом після смерті ОСОБА_6 і як одна із трьох спадкоємців має право на частку у спірній квартирі. Тобто вона має намір захистити своє право на спадщину. 
Разом з тим обставини, на які посилається позивач, а саме те, що ОСОБА_6 виповнилося 67 років, тобто на момент укладення оспорюваного договору була особою похилого віку, інвалідом 1-"Б" групи довічно, потребувала постійного стороннього догляду, лікування у лікаря-невропатолога стаціонарно, послуг районного територіального центру, здійснення фактичного догляду за нею ОСОБА_5 , а згодом – ОСОБА_2 , всупереч своїй обізнаності ОСОБА_1 не надавала допомогу бабусі до дня її смерті, показання свідків ОСОБА_7 , ОСОБА_8 , ОСОБА_9 , ОСОБА_10 , ОСОБА_11 , ОСОБА_12 , ОСОБА_13 , ОСОБА_14 , ОСОБА_15 , які вказували, що відповідач лише інколи відвідувала ОСОБА_6 , сумнівність акту від 29 серпня 2024 року, складеного головою ОСББ "Рівненська-10", укладення спадкового договору ініційовано чоловіком ОСОБА_6 – ОСОБА_5 , то вони не є і не можуть бути підставою для визнання оспорюваного договору недійсним під впливом помилки.
Заявник звертає увагу і на те, що волевиявлення ОСОБА_4 на укладення оспорюваного договору не було вільним, не відповідало її внутрішній волі та вчинено під впливом помилки. Тому вважає наявними підстави для визнання спадкового договору недійсним.
Натомість самі по собі твердження про існування помилки як неправильного сприйняття ОСОБА_6 фактичних обставин правочину, що вплинуло на її волевиявлення, під час укладення спадкового договору, без об`єктивних і переконливих доказів про те, що така помилка дійсно була і має істотне значення, є необґрунтованими. При цьому помилка внаслідок власного недбальства, незнання закону чи неправильного його тлумачення однією зі сторін не може бути підставою для визнання правочину недійсним.
Не можна погодитися і з тим, що на волевиявлення відчужувача вплинув чоловік ОСОБА_4 - ОСОБА_5 , який переслідував мету забезпечити онуку – ОСОБА_1 житлом, адже ця обставина не підтверджена відповідними доказами. 
Згідно зі ст.ст. 12, 76, 77-80 ЦПК України цивільне судочинство здійснюється на засадах змагальності сторін.
Учасники справи мають рівні права щодо здійснення всіх процесуальних прав та обов`язків, передбачених законом.
Кожна сторона повинна довести обставини, які мають значення для справи і на які вона посилається як на підставу своїх вимог або запеечень, крім випадків, встановлених цим Кодексом.
Кожна сторона несе ризик настання наслідків, пов`язаних із вчиненням чи невчиненням нею процесуальних дій.
Доказами є будь-які дані, на підставі яких суд встановлює наявність або відсутність обставин (фактів), що обґрунтовують вимоги і заперечення учасників справи, та інших обставин, які мають значення для вирішення справи.
Ці дані встановлюються такими засобами:
1) письмовими, речовими і електронними доказами;
2) висновками експертів;
3) показаннями свідків.
Належними є докази, які містять інформацію щодо предмета доказування.
Обставини справи, які за законом мають бути підтверджені певними засобами доказування, не можуть підтверджуватися іншими засобами доказування.
Достовірними є докази, на підставі яких можна встановити дійсні обставини справи.
Достатніми є докази, які у своїй сукупності дають змогу дійти висновку про наявність або відсутність обставин справи, які входять до предмета доказування.
Отже, у задоволенні позову в частині визнання недійсним спадкового договору слід відмовити.
Не можна погодитися і з обґрунтованістю вимоги ОСОБА_2 про скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно, адже вона є похідною від основної вимоги, а її вирішення є пов`язаним та повністю залежить від вимоги про оспорення спадкового договору.
Тому в цій частині позов також не підлягає до задоволення.
Як убачається, суд першої інстанції увагу на наведені обставини не звернув, що спонукало до ухваленні рішення, яке не може залишатися чинним.
З приводу заявленого в районному суді представником відповідача – адвокатом Пархомчук В.В. клопотання про застосування наслідків спливу позовної давності, то враховується, що правила про позовну давність повинні застосовуватися лише тоді, коли буде доведено існування самого суб`єктивного права. Тому в разі відсутності такого права або коли воно ніким не порушене, позов не підлягає задоволенню не з причин пропуску позовної давності, а по суті заявленої вимоги.
Перегляд судового рішення у суді апеляційної інстанції забезпечує виконання головного завдання appelatio – дати новим судовим розглядом додаткову гарантію справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. Ця гарантія полягає в тому, що сам факт другого розгляду дозволяє уникнути помилки, що могла виникнути при першому розгляді. Апеляція, по суті, є надання новим судовим розглядом додаткової гарантії справедливості судового рішення, реалізації права на судовий захист. 
Підставою для скасування оскаржуваного рішення та прийняття постанови про відмову ОСОБА_2 у позові відповідно до пункту 4 ч. 1, абз. другого ч. 2 ст. 376 ЦПК України є порушення норм процесуального права, що призвело до неправильного вирішення справи.
Керуючись ст.ст. 374, 376, 381-384, 389-391 ЦПК України, апеляційний суд
п о с т а н о в и в :
Апеляційну скаргу представника ОСОБА_2 – адвоката Євгеюка Олександра Євстафійовича задовольнити частково.
Рішення Костопільського районного суду Рівненської області від 11 червня 2025 року скасувати.
ОСОБА_2 відмовити в задоволенні позову до ОСОБА_1 , третя особа, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору, на стороні відповідача: приватний нотаріус Рівненського районного нотаріального округу Скоропад Валентина Володимирівна; про визнання спадкового договору недійсним та скасування державної реєстрації права власності на нерухоме майно.
Постанова апеляційного суду набирає законної сили з дня її прийняття і може бути оскаржена в касаційному порядку безпосередньо до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дня її проголошення.
Якщо в судовому засіданні було проголошено лише скорочене (вступну та резолютивну частини) судове рішення або якщо розгляд справи (вирішення питання) здійснювався без повідомлення (виклику) учасників справи, зазначений строк обчислюється з дня складення повного судового рішення.

Повний текст постанови складено: 20.01.2026

Головуючий:        С.В. Хилевич

Судді:         С.В.Боймиструк

С.С.Шимків