Справа № 372/683/25 
Провадження № 1-кп-105/26

В И Р О К
іменем України

13 січня 2026 року Обухівський районний суд Київської області у складі:
головуючого судді – ОСОБА_1 ,
при секретарі – ОСОБА_2 
за участю прокурора ОСОБА_3 
обвинуваченого ОСОБА_4 
захисника ОСОБА_5 
розглянувши у відкритому судовому засіданні в приміщенні Обухівського районного суду кримінальне провадження, внесене до ЄРДР за № 12024111230002287 від 26.11.2024 за обвинуваченням:
ОСОБА_4 ,  ІНФОРМАЦІЯ_1 , уродженця міста Обухів, Київської області, громадянина України, з середньою освітою, одруженого, працюючого дезінфектором басейну Академічного ліцею № 5 Обухівської міської ради Київської області, зареєстрованого за адресою: АДРЕСА_1 , фактично проживаючого АДРЕСА_2 , раніше не судимого 
у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України,-

В С Т А Н О В И В: 
ОСОБА_4 , будучи військовозобов`язаним, у період дії воєнного стану, введеного на всій території України Указом Президента України від 24.02.2022 №64/2022, який неодноразово продовжувався, під час загальної мобілізації, оголошеної Указом Президента України №69/2022 від 24.02.202, яка діє до теперішнього часу, вчинив кримінальне правопорушення проти державних інтересів в сфері забезпечення призову та мобілізації на особливий період за наступних обставин.
01.08.2024 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 , у встановленому законом порядку, належним чином вручено повістку ОСОБА_4 та повідомлено про обов`язкову явку на 08.08.2024 о 06 годині 45 хвилин до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , для відправки на військову службу до НОМЕР_1 НЦ за призовом по мобілізації, на особливий період, для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України та попереджений про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу у виді кримінальної відповідальності.
Проте, військовозобов`язаний ОСОБА_4 , будучи придатним до військової служби відповідно до рішення військово–лікарської комісії № 7.1/126 від 01.08.2024, без права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, на особливий період, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», реалізуючи свій злочинний умисел, спрямований на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, маючи реальну можливість прибути на зазначену дату та час до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 1. 10, 42 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» із подальшим продовженням строку дії, до місця призову, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 та до місця проходження військової служби не прибув.
16.10.2024 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно вручено повістку ОСОБА_4 та повідомлено про обов`язкову явку на 19.10.2024 о 06 годині 45 хвилин до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , для відправки на військову службу до НОМЕР_2 ЦПП за призовом по мобілізації, на особливий період, для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України та попереджений про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу у виді кримінальної відповідальності.
Проте, військовозобов`язаний ОСОБА_4 , будучи придатним до військової служби відповідно до рішення військово–лікарської комісії № 7.1/126 від 01.08.2024, без права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, на особливий період, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, маючи реальну можливість прибути на зазначену дату та час до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 1. 10, 42 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» із подальшим продовженням строку дії, повторно до місця призову, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 та до місця проходження військової служби не прибув. 
04.12.2024 працівниками ІНФОРМАЦІЯ_2 повторно втретє вручено повістку ОСОБА_4 та повідомлено про обов`язкову явку на 08.12.2024 о 06 годині 45 хвилин до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, а саме до ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 , для відправки на військову службу до НОМЕР_1 НЦ за призовом по мобілізації, на особливий період, для подальшого проходження військової служби у Збройних Силах України та попереджений про наслідки відмови бути призваним та проходити військову службу у виді кримінальної відповідальності.
Проте, військовозобов`язаний ОСОБА_4 , будучи придатним до військової служби відповідно до рішення військово–лікарської комісії № 7.1/126 від 01.08.2024, без права на відстрочку від призову на військову службу за мобілізацією, на особливий період, передбаченого ст. 23 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію», продовжуючи реалізацію свого злочинного умислу, спрямованого на ухилення від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, без поважних причин, маючи реальну можливість прибути на зазначену дату та час до пункту попереднього збору військовозобов`язаних, розташованого за адресою: АДРЕСА_3 , в порушення вимог ст. 65 Конституції України, ст. 1. 10, 42 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу», ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» та Указу Президента України №65/2022 від 24.02.2022 «Про загальну мобілізацію» із подальшим продовженням строку дії, повторно до місця призову, а саме ІНФОРМАЦІЯ_2 за адресою: АДРЕСА_3 та до місця проходження військової служби не прибув, тобто у такий спосіб ухилився від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, а саме в період дії воєнного стану.
Обвинувачений ОСОБА_4 свою вину в інкримінованому кримінальному правопорушенні не визнав, просив його виправдати. Не оспорюючи отримання повісток та неявки до місця призову за обставин, зазначених в обвинувальному акті показав, що його сумлінна відмова від проходження військової служби це не відмова від виконання громадянського обов`язку та не відмова допомагати державі в складний час, а його глибокі релігійні переконання, які перебувають в глибокому конфлікті з військовою службою. Він виріс в сім`ї Свідків Єгови, в п`ятнадцятирічному віці охрестився та вже більше 26 років є ОСОБА_6 . В житті керується Біблійними законами і принципами. З 2024 року є призначеним Священнослужителем в місцевій громаді Свідків Єгови. Носіння військової форми, зброї, військова присяга, виконання наказів, отримання зарплатні військового для нього є неприпустимим, оскільки він не може зрадити ОСОБА_7 , поступившись Бібілійними принципами. Він не мав наміру порушувати закони України, неодноразово звертався до РТЦК та інших відповідних органів з проханням замінити йому військовий обов`язок на невійськову альтернативну службу відповідно до ст.35 ч.4 Конституції України, яка не була обмежена під час введення військового стану. Він переймається долею України: приймав та розміщував переселенців, разом з іншими ОСОБА_8 надавав гуманітарну допомогу тим, хто потребував її, допомагав матеріально та духовно. Бажає бути корисним як державі так і співвітчизникам у важкий час залишаючись вірним Богу. 
Свідок ОСОБА_9  суду показав, що проходить військову службу по мобілізації на посаді заступника командира роти ІНФОРМАЦІЯ_3 та до його функціональних обов`язків згідно внутрішнього наказу керівника ІНФОРМАЦІЯ_3 входить вручення повісток, оповіщення громадян щодо їх прибуття до РТЦК та СП для уточнення даних, проходження ВЛК, відправка до навчальних центрів військових частин. Перша повістка обвинуваченому була вручена 01.08.2024 року з явкою на 08.08.2024 року. Друга була вручена 16.10.2024 року на 19.10.2024 року і третя повістка була 04.12.2024 року на відправку 08.12.2024 року. Всі корінці збережені і зберігаються в матеріалах справи. ОСОБА_4 не прибував для відправки до в/ч, що фіксувалось рапортами та поіменними списками. Чи повідомляв ОСОБА_4 про причини неявки точно не пам`ятає. Якщо обвинувачений і просив замінити йому військову службу у зв`язку з приналежністю до релігійної організації йому було направлено відповідь про неможливість такої заміни. Про законні підстави для відстрочки від військової служби для віруючих йому на разі не відомо. На скільки йому відомо за кожним військовослужбовцем закріплюється зброя не залежно від посади. 
Свідок ОСОБА_10 показав суду, що тривалий час знає ОСОБА_4 , який з 1999 року є ОСОБА_6 . З 2017 року вони служать в одному зборі, співпрацюють. Релігійні переконання останнього є глибокі, тривалі, щирі та відкриті. Обвинувачений призначений Священнослужителем в місцевій громаді Сідків Єгови, навчає Біблії інших, проповідує слово ОСОБА_7 , допомагає віруючим та іншим людям. Йому також відомо, що ОСОБА_4 подавав компетентним органам прохання про заміну військової служби невійськовою. Однак такі прохання не були задоволені. Військова служба суперечить глибоко закладеним в душі і серці Бібілійним принципам Свідків Єгови. 
Крім показань обвинуваченого та свідків обставини кримінального правопорушення підтверджується такими письмовими доказами:
- повідомленням начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 19.08.2024 №12786 про вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення за ст.336 КК України;
- копією рапорту від 16.08.2024 року заступника начальника центру-начальника мобілізаційного відділення ОСОБА_11 яким він повідомляє Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , що в ході проведення відправки військовозобов`язаних 08.08.2024 року до 169 НЦ було виявлено відсутність ОСОБА_4 . На телефонні дзвінки ОСОБА_4 не відповідає, на зв`язок не виходить; 
- копією розписки про отримання ОСОБА_4 01.08.2024 року повістки про прибуття 08.08.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
-копією поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_4 і відправлені у складі команди в/ч НОМЕР_1 НЦ 08.08.2024 № НОМЕР_3 від 07.08.2024 року в якому наявна відмітка, що солдат ОСОБА_4 не з`явився; 
-копією військового квитка ОСОБА_4 серії НОМЕР_4 від 07.08.2024 та обліково-послужною карткою серії НОМЕР_4 ;
- копією довідки № 2648 військово-лікарської комісії від 07.08.2024 року про те, що солдат ОСОБА_4 , 1984 р.н. пройшов медичний огляд ВЛК та визнаний придатним до військової служби; Протокол №7.1/126 від 01 серпня 2024 року;
- копією картки обстеження та медичного огляду ОСОБА_4 від 01.08.2024 року про придатність до військової служби;
- повторним повідомленням Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 від 11.11.2024 №17418 про вчинене ОСОБА_4 кримінальне правопорушення за ст.336 КК України;
- копією розписки про отримання ОСОБА_4 о 15.20 год. 16.10.2024 року повістки про прибуття 19.10.2024 року о 06.45 до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- копією поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_4 і відправлені у складі команди в/ч НОМЕР_2 ЦПП 19.10.2024 №16241 від 18.10.2024 року в якому наявна відмітка, що солдат ОСОБА_4 не з`явився; 
- копією рапорту від 05.11.2024 року старшого офіцера мобілізаційного відділення ОСОБА_12 яким він повідомляє Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , що в ході проведення відправки військовозобов`язаних 19.10.2024 року до 242 ЦПП було виявлено відсутність ОСОБА_4 ;
- копією розписки про отримання ОСОБА_4 о 10.14 год. 04.12.2024 року повістки про прибуття 08.12.2024 року до ІНФОРМАЦІЯ_3 ;
- копією поіменного списку військовозобов`язаних, які призвані ІНФОРМАЦІЯ_4 і відправлені у складі команди НОМЕР_1 НЦ 08.12.2024 №1934/6583 від 07.12.2024 року в якому наявна відмітка, що солдат ОСОБА_4 не з`явився; 
- копією рапорту від 09.12.2024 року старшого офіцера мобілізаційного відділення ОСОБА_12 яким він повідомляє Начальника ІНФОРМАЦІЯ_3 , що в ході проведення відправки військовозобов`язаних 08.12.2024 року до 169 НЦ було виявлено відсутність ОСОБА_4 . На телефонні дзвінки ОСОБА_4 не відповідає, на зв`язок не виходить.
-протоколом огляду (перегляду)відеозапису від 11 грудня 2024 року на якому зафіксовано, як 04.12.2024 року працівник ІНФОРМАЦІЯ_3 вручає ОСОБА_4 мобілізаційну повістку з призовом на військову службу, в якій вказано про необхідність прибуття на збірний пункт 08.12.2024 року о 06.45 год.
- повідомленням №18044 від 22.11.2024 керівного комітету Центру Свідків Єгови в Україні, з якого слідує, що ОСОБА_4 з 29 травня 1999 року є присвяченим охрещеним служителем Релігійного об`єднання Свідків Єгови в Україні. 15 листопада 2024 року призначений Керівним комітетом Релігійної організації «Релігійний Центр Свідків Єгови в Україні» на посаду священнослужителя – старійшиною (єпископом) збору. 
Проаналізувавши показання обвинуваченого, свідків, оцінивши всі подані суду письмові докази з точки зору їх належності, достовірності й допустимості, а їх сукупність – з точки зору достатності та логічного взаємозв`язку, суд дійшов висновку про доведення винуватості ОСОБА_4 в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, що є кримінальним правопорушенням, передбаченим ст. 336 КК України.
Аргументи сторони захисту з приводу того, що обвинувачений не міг проходити військову службу у зв`язку з релігійними переконаннями та мав законні сподівання на дотримання конституційних гарантій щодо заміни йому військової служби невійськовою службою, а тому його відмова від призову на військову службу під час мобілізації є сумлінною, що виключає кримінальну відповідальність, суд відхиляє з огляду на таке.
Об`єктом кримінального правопорушення. передбаченого ст.336 КК України є передбачений законом порядок управління в державі, спрямований на підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших формувань на рівні, що забезпечує вимоги національної безпеки. У більш вузькому розумінні об`єктом посягання за вказаною нормою кримінального закону є встановлений законом порядок призову та мобілізації з метою забезпечення особовим складом Збройних Сил України.
Суспільна небезпечність правопорушення полягає в тому, що ухилення від призову на військову службу громадян з числа військовозобов`язаних та резервістів під час воєнних дій, створює реальні перешкоди для реалізації державної політики у сфері оборони в обставинах, що загрожують територіальній цілісності та незалежності України.
Об`єктивна сторона відповідного правопорушення виявляється як у діях так і у бездіяльності, спрямованих на ухилення будь-яким способом (у тому числі шляхом відмови) від призову на військову службу за мобілізацією, на особливий період.
Суб`єктивна сторона характеризується прямим умислом. Тобто особа усвідомлює небезпечний і протиправний характер своїх дій та вчинків, проте має намір і бажання так діяти, щоб досягти мети - уникнути призову під час мобілізації. При цьому мотиви ухилення від військової служби для кваліфікації дій винного не мають значення.
У зв`язку з військовою агресією рф проти України, з метою забезпечення оборони держави, підтримання бойової і мобілізаційної готовності Збройних Сил України та інших військових формувань за пропозицією Ради національної безпеки і оборони України, Указом Президента України від 24.02.2022 №69/2022 оголошено про проведення загальної мобілізації, яка триває до теперішнього часу.
Згідно з ч. 3 ст. 22 Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію» під час мобілізації громадяни зобов`язані з`явитися до військових частин або на збірні пункти територіального центру комплектування та соціальної підтримки у строки, зазначені в отриманих ними документах (мобілізаційних розпорядженнях, повістках керівників територіальних центрів комплектування та соціальної підтримки), або у строки, визначені командирами військових частин.
Відповідно до статті 65 Конституції України захист Вітчизни, незалежності та територіальної цілісності України, шанування її державних символів є обов`язком громадян України. Громадяни відбувають військову службу відповідно до закону.
Згідно з ч. 3 ст. 4 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» ніхто не може з мотивів своїх релігійних переконань ухилятися від виконання конституційних обов`язків. Заміна виконання одного обов`язку іншим з мотивів переконань допускається лише у випадках, передбачених законодавством України.
Частиною 4 статті 35 Конституції України передбачено, що ніхто не може бути увільнений від своїх обов`язків перед державою або відмовитися від виконання законів за мотивами релігійних переконань. У разі якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина, виконання цього обов`язку має бути замінене альтернативною (невійськовою) службою.
Відповідно до положень ч.4, ч.5 ст. 1 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» громадяни України мають право на заміну військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою згідно з Конституцією України та Законом України «Про альтернативну (невійськову) службу». Від виконання військового обов`язку громадяни України звільняються на підставах, визначених цим Законом.
Статтею 2 Закону України «Про військовий обов`язок і військову службу» встановлені види військової служби, серед яких: базова (строкова) військова служба та військова служба за призовом під час мобілізації, на особливий період, визначені як два самостійні види служби, проходження якої регулюється різними нормами Закону.
За змістом ч.1 ст. 1, ст. 4 та ст. 15 Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу» альтернативна служба запроваджується замість проходження строкової військової служби, на яку призивають громадян віком 18-25 років. При цьому, в умовах воєнного або надзвичайного стану можуть встановлюватися окремі обмеження права громадян на проходження альтернативної служби із зазначенням строку дії цих обмежень.
Частиною 1 ст. 35 Конституції України визначено, що кожен має право на свободу світогляду і віросповідання. Це право включає свободу сповідувати будь-яку релігію або не сповідувати ніякої, безперешкодно відправляти одноособово чи колективно релігійні культи і ритуальні обряди, вести релігійну діяльність.
Здійснення цього права може бути обмежене законом лише в інтересах охорони громадського порядку, здоров`я і моральності населення або захисту прав і свобод інших людей (ч.2 ст. 35 Конституції).
Відповідно до положень ч.1, ч.2 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації» кожному громадянину в Україні гарантується право на свободу совісті. Здійснення свободи сповідувати релігію або переконання підлягає лише тим обмеженням, які необхідні для охорони громадської безпеки та порядку, життя, здоров`я і моралі, а також прав і свобод інших громадян, встановлені законом і відповідають міжнародним зобов`язанням України.
Згідно положень ч.1 ст. 18 Міжнародного пакту про громадянські і політичні права (далі – Пакт, МПГПП) кожна людина має право на свободу думки, совісті і релігії. Це право включає свободу мати чи приймати релігію або переконання на свій вибір і свободу сповідувати свою релігію та переконання як одноосібно, так і спільно з іншими, публічно чи приватно, у відправленні культу, виконанні релігійних і ритуальних обрядів та вчень.
Свобода сповідувати релігію або переконання підлягає лише обмеженням, які встановлено законом і які є необхідними для охорони суспільної безпеки, порядку, здоров`я і моралі, так само як і основних прав та свобод інших осіб. (ч.3 ст. 18 Пакту)
За змістом ч.1 ст. 9 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод кожен має право на свободу думки, совісті та релігії; це право включає свободу змінювати свою релігію або переконання, а також свободу сповідувати свою релігію або переконання під час богослужіння, навчання, виконання та дотримання релігійної практики і ритуальних обрядів як одноособово, так і спільно з іншими, як прилюдно, так і приватно.
Свобода сповідувати свою релігію або переконання підлягає лише таким обмеженням, що встановлені законом і є необхідними в демократичному суспільстві в інтересах громадської безпеки, для охорони публічного порядку, здоров`я чи моралі або для захисту прав і свобод інших осіб (ч.2 ст. 9 Конвенції).
Отже, всупереч доводам сторони захисту про конституційну непорушність права на свободу світогляду і віросповідання, це право не є абсолютним, адже ч. 2 ст. 35 Конституції, ч. 2 ст. 3 Закону України «Про свободу совісті та релігійні організації», ч. 3 ст.18 Пакту і частина 2 ст. 9 Конвенції в схожих виразах допускають обмеження свободи сповідувати свою релігію в інтересах громадського порядку або безпеки, здоров`я чи моралі, а також захисту прав і свобод інших людей. Усі ці положення вимагають, щоб таке обмеження було встановлено законом і було виваженим (пропорційним до заявленої мети).
Право громадян на свободу совісті та віросповідання є конституційним правом громадян згідно ст 35 Конституції України. Одним із аспектів зазначеного права є можливість сумлінної відмови від військової служби, якщо виконання військового обов`язку суперечить релігійним переконанням громадянина. Проявом сумлінної відмови від військової служби, серед іншого є реалізація особою законодавчо врегульованого права та можливостей заміни військової служби альтернативною (невійськовою) службою.
Оцінюючи доводи захисника в яких вона, як на правомірність дій обвинуваченого посилалась на рішення Європейського суду з прав людини (рішення «Мушфіг Мамедов та інші проти Азербайджану», «Баятян проти Вірменії») суд зазначає, що ЄСПЛ у своїй практиці дійсно сформував орієнтири, за якими відмова від військової служби є переконанням, що досягає достатнього ступеня сили, серйозності, послідовності та важливості, щоб на нього поширювалися встановлені статтею 9 Європейської конвенції з прав людини гарантії, у тих випадках, коли така відмова мотивована серйозним і непереборним конфліктом між обов`язком служити в армії та совістю людини або її глибокими, релігійними чи іншими, переконаннями.
У той же час ЄСПЛ у своїх рішеннях неодноразово наголошував, що питання про те, чи підпадає відмова від проходження військової служби під дію положень статті 9 Конвенції і в якій мірі, має оцінюватися залежно від конкретних обставин кожної справи. 
Об`єднана палата ККС Верховного суду у постанові від 27.10.2025 в справі № 573/838/24 констатувала, що ситуація, в якій перебуває Україна внаслідок масштабної агресії з боку російської федерації, не дає можливості вважати висновки ЄСПЛ, які стосувалися подій в обстановці мирного часу, беззастережно застосовними до питання, яке вирішує об`єднана палата.
Не погоджуючись з твердженням сторони захисту стосовно конституційних гарантій заміни військової служби невійськовою, суд також зазначає, що національне законодавство чітко розмежовує два види військової служби: строкову військову службу та військову службу за призовом під час мобілізації, на особливий період. Якщо в разі призову на строкову військову службу для сумлінного відмовника за релігійними переконаннями доступна можливість замінити таку службу альтернативною відповідно до Закону України «Про альтернативну (невійськову) службу», то в разі призову на військову службу під час мобілізації цей та інші Закони України не передбачають такої можливості й, відповідно, процедури заміни.
Обвинувачений ОСОБА_4 маючи вік 40 років, будучи військовозобов`язаним у званні «солдат», призивався не на строкову військову службу, заміна якої невійськовою службою передбачена спеціальним законом, а на службу за призовом під час мобілізації у порядку Закону України «Про мобілізаційну підготовку та мобілізацію та Закону «Про військовий обов`язок і військову службу» в частині, що стосується резервістів та військовозобов`язаних.
В умовах воєнного стану, згідно названих законів у ОСОБА_4 не було законодавчих підстав відмовитися від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, за релігійними переконаннями. Заміна такого виду військової служби альтернативною (невійськовою) службою законодавством України не передбачено.
Ненадання можливості громадянину України відмовитися від військової служби за призовом під час мобілізації на підставі релігійних переконань та совісті є свідомим та послідовним вибором законодавця та має легітимну мету в ситуації, в якій перебуває Україна. Український народ змушений захищатися від військового нападу сусідньої держави. Військові дії агресора мають широкомасштабний характер й охопили майже всі області України, протяжність лінії оборони сягнула значної частини її території. Україна обороняється від нападу держави, яка значно переважає її за площею, кількістю населення, озброєнням, а також володіє ядерною зброєю. Ці та інші фактори можуть характеризуватися як непередбачувані та виключні обставини.
Об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду у постанові від 27.10.2025 справа: 573/838/24 з врахуванням наведених мотивів та факторів наголосила, що в Україні загальну військову мобілізацію оголошено з легітимною метою оборони від російської військової агресії, яка загрожує існуванню нації. Захист нації та життя її людей може розглядатися як легітимний інтерес у громадській безпеці для захисту прав і свобод інших людей, включно й цивільних осіб. Якщо існування України поставлено під загрозу, то держава повинна вжити всіх можливих заходів для самозбереження (у т.ч мобілізації військовозобов`язаних). Така легітимна мета дозволяє державі впроваджувати пропорційні обмеження, у тому числі виключати можливість відмови від військової служби з міркувань, зумовлених певними переконаннями.
У згаданій постанові об`єднана палата Касаційного кримінального суду Верховного Суду констатувала, що право на заміну виконання військового обов`язку альтернативною (невійськовою) службою, що гарантоване частиною 4 ст. 35 Конституції України, не поширюється на ситуацію, що загрожує існуванню нації. Відповідно підхід законодавця, який виключив можливість такої заміни, відповідає статті 35 Конституції в сукупності зі статтями 17 та 65 Основного Закону України. За таких обставин, на думку об`єднаної палати, законодавство, яке виключає можливість сумлінної відмови від призову під час мобілізації (в тому числі стаття 336 КК України, яка слугує забезпеченню призову під час мобілізації), не суперечить статті 35 Конституції України.
На підставі викладеного вище суд дійшов висновку, що в Україні військова служба під час загальної мобілізації у період воєнного стану обов`язкова для всіх, без виключення, військовозобов`язаних та резервістів, незалежно від їх світогляду та віросповідання, що виключає можливість сумлінної відмови від військової служби в розумінні прав, передбачених ст. 9 Конвенції з прав людини і основоположних свобод.
Законодавство в України не передбачає можливості уникнути призову за мобілізацією на підставі релігійних або нерелігійних переконань і таке обмеження свободи сповідувати свої релігійні або нерелігійні переконання має легітимну мету.
Щодо пропорційності такого обмеження суд визнає, що примус до військової служби є важким тягарем для будь-якої особи, змушуючи її переглянути свої плани, погляди і переконання, стосунки з близькими і суспільством. Для особи, яка сумлінно й послідовно переконана в недопустимості застосування зброї, такий тягар має додатковий елемент.
У постанові Верховного Суду від 27.10.2025 в справі №573/838/24 об`єднана палата ККС визнала, що відмова від носіння і використання зброї утворює ядро певних релігійних або нерелігійних переконань. Тому мотиви такої відмови не можуть бути проігноровані навіть у разі служби за мобілізацією. Водночас, на думку об`єднаної палати, необхідність підкоритися військовому керівництву і правилам служби, що не пов`язані з носінням і використанням зброї, не є настільки істотним втручанням у свободу сповідувати свої переконання, щоб вважати їх непропорційними за ситуації, в якій такі обмеження запроваджені.
Верховний суд у згаданій постанові зробив правовий висновок, що відмова особи від призову під час мобілізації з релігійних або інших переконань, навіть якщо щирість і послідовність цих переконань не викликає сумніву, зумовлює відповідальність за статтею 336 КК України. Разом з тим, Верховний Суд наголосив, що релігійні та інші переконання мають враховуватися під час проходження військової служби за мобілізацією й не можуть спричинювати виконання сумлінним відмовником наказів, пов`язаних з носінням або використанням зброї.
Встановивши фактичні обставини справи, взявши до уваги наведені вище міркування, мотиви та аргументи, суд визнає доведеним, що обвинувачений ОСОБА_4 , священнослужитель у релігійному об`єднанні Свідків Єгови, будучи військовозобов`язаним, достовірно знаючи, що не має законодавчо передбачених підстав для звільнення його від військової служби за призовом під час мобілізації та, що рішення про заміну військової служби альтернативною службою відносно нього не приймалось, умисно, без поважних причин не прибув до ІНФОРМАЦІЯ_3 за повісткою для відправки до навчального центу та проходження військової служби за призовом під час мобілізації.
Здійснення призову на військову службу ОСОБА_4 під час загальної мобілізації в період дії воєнного стану в Україні, незважаючи на його релігійні переконання, є законним, а обмеження його конституційних прав на свободу совісті, світогляду і віросповідання - необхідним та пропорційним втручанням в особисте та релігійне життя.
Таким чином, своїми умисними діями, які виразилися в ухиленні від призову на військову службу під час мобілізації, на особливий період, ОСОБА_4 вчинив кримінальне правопорушення, передбачене ст. 336 КК України.
Відповідно до положень статей 50, 65 КК України покарання є заходом примусу, що застосовується від імені держави за вироком суду до особи, визнаної винною у вчиненні кримінального правопорушення, і полягає в передбаченому законом обмеженні прав і свобод засудженого. Покарання має на меті не тільки кару, а й виправлення засудженого, а також запобігання вчиненню нових кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами. Виходячи з указаної мети, принципів справедливості, співмірності та індивідуалізації, покарання має бути адекватним характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного. При призначенні покарання суд враховує характер та ступінь суспільної небезпечності вчиненого діяння, приймає до уваги особу винного, обставини, що пом`якшують та обтяжують покарання.
Протиправні дії ОСОБА_4 за законом про кримінальну відповідальність, згідно ст. 12 КК України є нетяжким злочином, проти встановленого порядку забезпечення призову та мобілізації, на особливий період.
Обставин, що пом`якшують покарання обвинуваченому, судом не встановлено. 
Обставин, що обтяжують покарання обвинуваченому, судом також не встановлено. 
Характеризуючі матеріали на обвинуваченого свідчать, що ОСОБА_4 має постійне зареєстроване місце проживання, працевлаштований, одружений, характеризується позитивно, на обліку у лікаря нарколога та психіатра не перебуває, раніше до кримінальної відповідальності не притягувався.
Враховуючи вищевикладене, а також взявши до уваги відсутність чітких законодавчо визначених обмежень прав громадян на свободу світогляду і віросповідання під час воєнного стану, що певною мірою вплинуло на протиправну поведінку ОСОБА_4 , враховуючи мотиви відмови від призову на військову службу, суд дійшов висновку, що для виправлення та перевиховання винного, а також для попередження вчинення подібних кримінальних правопорушень як засудженим, так і іншими особами, необхідним та достатнім буде покарання у виді позбавлення волі в межах санкції ст.336 КК України, яке на думку суду є адекватним покаранням характеру вчинених дій, їх небезпечності та даним про особу винного.
Суд вважає, що ОСОБА_4 хоч і вчинив кримінальне правопорушення з прямим умислом, однак він не є суспільно-небезпечною особою, що вимагало б його ізоляції від суспільства для досягнення легітимної мети покарання. При цьому суд враховує тяжкість вчиненого, досудову доповідь органу пробації про можливість виправлення ОСОБА_4 без ізоляції від суспільства, що він суспільно інтегрований та є священнослужителем – старійшиною (єпископом) збору. 
Отже, у суду є підстави вважати, що виправлення та перевиховання засудженого можливе без реального відбування покарання, а тому на підставі ст. 75 КК України суд звільняє ОСОБА_4 від відбування покарання з випробуванням та встановлює йому іспитовий строк тривалістю один рік з покладенням обов`язків, визначених у ст. 76 цього Кодексу.
Долю речових доказів слід вирішити відповідно до ст.100 КПК України.
Процесуальні витрати відсутні.
На підставі викладеного, керуючись ст.ст. 370 -376 КПК України, суд,-

УХВАЛИВ:
ОСОБА_4 визнати винуватим у вчиненні кримінального правопорушення, передбаченого ст. 336 КК України та призначити йому покарання у виді позбавлення волі строком на три роки.
На підставі ст. 75 КК України звільнити  ОСОБА_4  від відбування призначеного покарання з іспитовим строком один рік.
Відповідно до ст. 76 КК України на період іспитового строку покласти на засудженого наступні обов`язки: періодично з`являтися для реєстрації до уповноваженого органу з питань пробації; повідомляти орган пробації про зміну місця проживання, роботи; не виїжджати за межі України без погодження з уповноваженим органом з питань пробації.
Контроль за поведінкою  ОСОБА_4  покласти на Обухівський районний відділ №2 філії Державної установи «Центр пробації» у м.Києві та Київській області. 
Речові докази: CD-R диск залишити при матеріалах кримінального провадження. 
Вирок може бути оскаржений шляхом подання апеляційної скарги до Київського апеляційного суду протягом тридцяти днів з дня його проголошення.
Вирок набирає законної сили з наступного дня після закінчення строку на апеляційне оскарження, якщо скаргу не було подано жодним з учасників справи. У разі подання апеляційної скарги судове рішення, якщо його не скасовано, набирає законної сили після ухвалення рішення судом апеляційної інстанції.

Суддя             ОСОБА_1