ТРЕТІЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
і м е н е м У к р а ї н и

28 січня 2026 року 	м. Дніпро	справа № 160/11278/25	

Третій апеляційний адміністративний суд 
у складі колегії суддів: головуючого - судді Шлай А.В. (доповідач),
суддів: Малиш Н.І., Кругового О.О., 

розглянувши в порядку письмового провадження апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті на рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 р. (суддя Єфанова О.В.) в адміністративній справі №160/11278/25 за позовом фізичної особи-підприємця ОСОБА_1 до Державної служби України з безпеки на транспорті, про визнання протиправною та скасування постанови, -
В С Т А Н О В И В:

ОСОБА_1 , який має статус фізичної особи-підприємця, звернувся до суду з позовною заявою, в якій просив суд визнати протиправною та скасувати постанову №078254 від 09 квітня 2025 р., винесену в. о. начальника Відділу державного нагляду (контролю) у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті, про застосування адміністративно-господарського штрафу на суму 17000 грн.
В обґрунтування позовної вимоги позивач вказував на відсутність підстав для прийняття спірної постанови, оскільки 13 березня 2025 р. він на власному вантажному автомобілі виконував перевезення власного вантажу в межах власної господарської діяльності, що не потребує оформлення товарно-транспортної накладної. 
Рішенням Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 р., ухваленим за результатом розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, позовну заяву задоволено.
Суд дійшов висновку, що "сама по собі належність на праві власності автомобіля марки КАМАЗ, номерний знак НОМЕР_1 , позивачу не може бути підставою для притягнення позивача до відповідальності, передбаченої абзацом 3 частини 1 статті 60 Закону №2344-ІІІ, оскільки відповідач не надав належних, достатніх та беззаперечних доказів на підтвердження того, що під час проведення рейдової перевірки 13.03.2025 року ОСОБА_1 на належному позивачу на праві власності транспортному засобі перевозив вантаж у комерційних цілях, та що позивач є автомобільним перевізником у розумінні Закону №2344-ІІІ".
У поданій апеляційній скарзі відповідач, посилаючись на порушення норм матеріального та процесуального права, просить рішення суду першої інстанції скасувати та ухвалити нове рішення, яким у задоволенні позовних вимог відмовити повністю.
В обґрунтування вимог апеляційної скарги зазначено про те, що норми Закону України "Про автомобільний транспорт" поширюються на фізичних чи юридичних осіб - автомобільних перевізників, які в процесі здійснення підприємницької діяльності перевозять вантаж як на комерційній основі, так і для власних потреб. Відповідно до пункту 11.1 Правил № 363 основним документом на перевезення вантажів є товарно - транспортна накладна. Видаткова накладна служить основним первинним документом, який виданий постачальником та підтверджує передачу товарно-матеріальних цінностей від нього до покупця і не замінює товарно-транспортну накладну. В аналогічній справі №160/13253/25, яка теж перебувала в провадженні Дніпропетровського окружного адміністративного суду, ОСОБА_1 повідомляв суд, що 13.03.2025 перебував в автомобілі з громадянином ОСОБА_2 . Отже, є очевидним, що позивач не міг одночасно перебувати в належних йому транспортних засобах з водієм ОСОБА_3 та ОСОБА_2 .
Письмовий відзив на апеляційну скаргу від позивача до суду апеляційної інстанції не надходив.
Розгляд апеляційної скарги здійснено в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, як це передбачено статтею 311 Кодексу адміністративного судочинства України. 
Судом першої інстанції встановлено наступні обставини у справі:
ОСОБА_1 є фізичною особою-підприємцем з 30.01.2006. Згідно з накладної №2065/2025 від 13.03.2025 ФОП ОСОБА_1 є власником КАМАЗ НОМЕР_1 , та саме на даному транспорті він здійснював перевезення вантажу. Автомобіль марки КАМАЗ, реєстраційний номер НОМЕР_2 був перевірений посадовими особами Державної служби України з безпеки на транспорті у рамках проведення перевірки. Серед документів, що було надано водієм для огляду, було відсутня товарно-транспортна накладна або інші визначенні законодавством документи на вантаж. Водій транспортного засобу ОСОБА_3 пояснив інспектору, що при зупинці були документи на груз, накладна №2065/2025, про що власноруч зробив запис в акті складеному за результатами перевірки №064866 від 13 березня 2025 року. За вказане порушення передбачена відповідальність за статтею 34 Закону України «Про автомобільний транспорт», перевізник не забезпечив виконання вимог Закону та інших законодавчих і нормативно-правових актів України у сфері перевезень вантажів, а саме відсутня товарно-транспортна накладна або інших визначений законом документ на вантаж, чим порушено вимоги ст. 48 ЗУ «Про автомобільний транспорт». Постановою 09 квітня 2025 року в. о. начальником Відділу державного нагляду у Дніпропетровській області Державної служби України з безпеки на транспорті К. Золотовським було винесено Постанову про застосування адміністративно-господарського штрафу №708254 та стягнуто з ФОП ОСОБА_1 штраф у розмірі 17000 гривень за порушення статтею 48 Закону України «Про автомобільний транспорт», відповідальність за яке передбачена абзацом третім частини першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», з ОСОБА_1 стягнуто адміністративно-господарський штраф у сумі 17 000,00 грн.
Не погоджуючись із вказаною постановою, позивач звернулася до суду з даним позовом.
Задовольняючи позов, суд першої інстанції дійшов висновку про протиправність спірної постанови.
Здійснюючи перевірку оскарженого рішення суду першої інстанції, колегія суддів керується приписами статті 242 Кодексу адміністративного судочинства України, відповідно до яких рішення суду повинно ґрунтуватись на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. При виборі і застосуванні норми права до спірних правовідносин суд враховує висновки щодо застосування норм права, викладені в постановах Верховного Суду. Суд апеляційної інстанції переглядає справу в межах доводів та вимог апеляційної скарги, як це передбачено статтею 308 цього ж Кодексу.
Як вбачається зі змісту спірної постанови №078254 від 09 квітня 2025 р., позивачу поставлено у провину порушення статті 48 Закону України "Про автомобільний транспорт".
За приписами наведеної норми, автомобільні перевізники, водії повинні мати і пред`являти особам, які уповноважені здійснювати контроль на автомобільному транспорті та у сфері безпеки дорожнього руху, документи, на підставі яких виконують вантажні перевезення. Документами для здійснення внутрішніх перевезень вантажів є: для автомобільного перевізника - документ, що засвідчує використання транспортного засобу на законних підставах, інші документи, передбачені законодавством; для водія - посвідчення водія відповідної категорії, реєстраційні документи на транспортний засіб, товарно-транспортна накладна або інший визначений законодавством документ на вантаж, інші документи, передбачені законодавством.
За порушення законодавства про автомобільний транспорт до автомобільних перевізників застосовуються адміністративно-господарські штрафи за перевезення пасажирів та вантажів за відсутності на момент проведення перевірки документів, визначених статтями 39 і 48 цього Закону, - штраф у розмірі однієї тисячі неоподатковуваних мінімумів доходів громадян (абз. 3 ч. 1 ст. 60 цього ж Закону).
За визначенням, наведеним у першій статті Закону України "Про автомобільний транспорт", автомобільний перевізник - це фізична або юридична особа, яка здійснює на комерційній основі чи за власний кошт перевезення пасажирів чи (та) вантажів транспортними засобами. Товарно-транспортна накладна - єдиний для всіх учасників транспортного процесу (крім фізичних осіб, які здійснюють перевезення вантажу за рахунок власних коштів та для власних потреб) документ, призначений для обліку товарно-матеріальних цінностей на шляху їх переміщення, розрахунків за перевезення вантажу та обліку виконаної роботи, що може використовуватися для списання товарно-матеріальних цінностей, оприбуткування, складського, оперативного та бухгалтерського обліку, який складається у паперовій та/або електронній формі та містить обов`язкові реквізити, передбачені цим Законом та правилами перевезень вантажів автомобільним транспортом.
Вирішуючи питання щодо визначення належного суб`єкта, відповідального за порушення законодавства про автомобільний транспорт, Верховний Суд у постанові від 22 лютого 2023 р. у справі № 240/22448/20 зауважив на тому, що відповідальність за порушення законодавства про автомобільний транспорт, передбачена статтею 60 Закону України «Про автомобільний транспорт», застосовується до автомобільних перевізників, а не до власників/користувачів транспортного засобу, яким перевозиться вантаж. При цьому, автомобільний перевізник не може визначатися тільки на підставі реєстраційних документів на транспортний засіб (адже такі дані не завжди можуть збігатися) або зі слів водія.
Аналогічні висновки за схожих обставин справи викладені Верховним Судом і у постанові від 12 жовтня 2023 року у справі № 280/3520/22.
Верховний Суд констатував, що положення статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт» не можуть бути застосовані до особи, яка не є учасником правовідносин, щодо яких компетентним органом проводиться перевірка дотримання законодавства про автомобільний транспорт (постанова Верховного Суду від 07 грудня 2023 року у справі № 620/18215/21).
У постанові від 23 серпня 2023 року у справі № 600/1407/22-а Верховний Суд зауважив на тому, що автомобільним перевізником є той, хто за умовами договору (із замовником) про перевезення вантажу надає відповідну послугу (статті 33, 50 Закону України «Про автомобільний транспорт»). Не без того, що надання послуги з перевезення вантажів може передбачати використання (на законних підставах) транспортного засобу, який належить іншій особі, але ця обставина не змінює правового статусу перевізника в цих правовідносинах, особливо коли йдеться про застосування відповідальності, передбаченої частиною першої статті 60 Закону України «Про автомобільний транспорт».
В аспекті наведеного, Верховний Суд зазначив, що приписи частини другої статті 33 Закону України «Про автомобільний транспорт» містять дві умови, за яких особа, яка здійснює перевезення, відповідає вимогам, що кваліфікують її, як автомобільного перевізника, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону, а саме:
- особа повинна бути суб`єктом господарювання, який надає послугу з перевезення;
- перевезення вантажів транспортним засобом здійснюється на договірних умовах;
- використання транспортного засобу на законних підставах.
Інших умов щодо визначення особи, як автомобільного перевізника, законодавцем не встановлено.
Водночас саме на органи Укртрансбезпеки покладено обов`язок ретельно перевірити надану водієм інформацію стосовно особи, яка відповідає за перевезення вантажу на предмет її відповідності вимогам автомобільного перевізника та вжити відповідних заходів, у випадку, якщо наданої водієм інформації недостатньо для визначення особи автомобільного перевізника. 
Такий висновок сформульовано Верховним Судом у справі №380/13118/23 від 20 березня 2025 р. 
Позивач є суб`єктом господарювання за основним видом економічної діяльності 49.41 (вантажний автомобільний транспорт) - (а.с.6,7). Позивач є власником автомобіля марки КАМАЗ НОМЕР_1 (а.с.36). Проте, докази того, що 13 березня 2025 р. перевезення вантажу шлаку доменного гранульованого у кількості 11 тон здійснювалось на договірних умовах, суду не надані. 
Позивач наполягає на тому, що перевезення здійснювалось належним йому транспортним засобом з метою використання вантажу у власній господарській діяльності. Відповідно до наданої ним накладної № 2065/2025 від 13 березня 2025 р. ФОП ОСОБА_1 є вантажоотримувачем шлаку доменного гранульованого у кількості 11 тон (а.с.11).
При прийняття спірної постанови відповідач зазначену накладу, відомості про які містить акт перевірки, не врахував; підстави, за яких відхилив пояснення водія, не зазначив.
Колегія суддів погоджується з висновком суду першої інстанції про те, що позивач станом на день проведення перевірки не є автомобільним перевізником, який несе відповідальність, відповідно до приписів абзацу 3 частини першої статті 60 Закону України "Про автомобільний транспорт", тому підстави для застосування до нього спірною постановою штрафу - відсутні.
Доводи апеляційної скарги про те, що в цей же день - 13.03.2025, здійснювалось також інше перевезення вантажу іншим водієм, на правильність висновків суду першої інстанції не впливають, оскільки визначальною ознакою автомобільного перевізника є надання послуги з перевезення. У даному випадку, доказів надання позивачем такої послуги відповідачем не доведено.
Відповідно до статті 316 Кодексу адміністративного судочинства України суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а рішення або ухвалу суду - без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції правильно встановив обставини справи та ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права. 
Керуючись статтями 315, 316, 321, 322, 325 Кодексу адміністративного судочинства України, суд -

П О С Т А Н О В И В:

Апеляційну скаргу Державної служби України з безпеки на транспорті - залишити без задоволення.
Рішення Дніпропетровського окружного адміністративного суду від 23 липня 2025 р. в адміністративній справі №160/11278/25 - залишити без змін.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили 28 січня 2026 р. і оскарженню в касаційному порядку не підлягає згідно частини 5 статті 328 Кодексу адміністративного судочинства України.

Головуючий - суддя А.В. Шлай 

суддя Н.І. Малиш 

суддя О.О. Круговий