КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД 
03110, м. Київ, вул. Солом`янська, 2-а, e-mail: inbox@kia.court.gov.ua

Єдиний унікальний номер справи № 759/8320/14-ц Головуючий у суді першої інстанції - Горбенко Н.О.
Номер провадження № 22-ц/824/3198/2026 Доповідач в суді апеляційної інстанції - Яворський М.А.

ПОСТАНОВА
ІМЕНЕМ УКРАЇНИ
21 січня 2026 року м. Київ
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ:
Головуючого судді: Яворського М.А.,
суддів: Кашперської Т.Ц., Фінагеєва В.О.,
за участю секретаря - Марченко А.М.,
розглянувши у відкритому судовому засіданні цивільну справу за апеляційною скаргою ОСОБА_1 , поданою представником ОСОБА_2 , на ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року, постановлену під головуванням судді Горбенко Н.О., у місті Києві, у справі за скаргою ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарного Олександра Вікторовича про опис та арешт майна (коштів) боржника, стягувач: товариство з обмеженою відповідальністю «Фінансова компанія «Укрфінстандарт»,-
ВСТАНОВИВ:
У вересні 2025 року ОСОБА_1 звернувся до суду із скаргою на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарного О.В. про опис та арешт майна (коштів) боржника.
Ухвалою Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року клопотання ОСОБА_1 про поновлення строку на подання скарги на постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 30 червня 2025 року залишено без задоволення. Скаргу ОСОБА_1 на постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарного О.В. про опис та арешт майна (коштів) боржника повернуто без розгляду.
Не погоджуючись із вказаним судовим рішенням представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 подав апеляційну скаргу, відповідно до якої просить скасувати оскаржувану ухвалу суду першої інстанції та постановити нову, якою зобов?язати Святошинський районний суд відкрити провадження у даній справі.
Доводи апеляційної скарги обґрунтовує тим, що на його думку суд першої інстанції чинить перешкоди щодо доступу до суду у зв`язку з тим, що застосовує надто суворий формалізм щодо відповідності скарги на дії приватного виконавця, які містяться у Цивільному процесуальному кодексі України.
На підставі викладеного вказує, що оскаржувана ухвала постановлена з грубим порушенням норм матеріального та процесуального права, а тому підлягає скасуванню.
Відзив на апеляційну скаргу до суду апеляційної інстанції не надходив.
При апеляційному розгляді справи представник ОСОБА_1 - ОСОБА_3 підтримала доводи, викладені в апеляційній скарзі та просила її задовольнити, оскаржувану ухвалу суду скасувати, з підстав, викладених в апеляційній скарзі. 
Інші учасники справи належним чином повідомлені про дату, час та місце розгляду справи не з`явилися (а.с. 96, 98).
У відповідності до вимог ст. 130, 372 ЦПК України неявка сторін або інших осіб, які беруть участь у справі, належним чином повідомлених про час і місце розгляду справи, не перешкоджає розглядові справи, а тому колегія суддів вважає можливим слухати справу у їх відсутності.
Заслухавши доповідь судді-доповідача, пояснення представника скаржника у справі, вивчивши матеріали справи та перевіривши законність і обґрунтованість оскаржуваної ухвали суду першої інстанції в межах доводів та вимог апеляційної скарги, колегія суддів вважає, що апеляційна скарга не підлягає задоволенню з таких підстав.
Суд першої інстанції, вирішуючи подану представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 скарги на постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 30 червня 2025 року зазначив, що у задоволенні клопотання про поновлення строку на подання скарги на постанову про опис та арешт майна (коштів) боржника від 30 червня 2025 року слід відмовити у зв`язку із відсутність поважних причин для поновлення такого строку, тому у відповідності до ч. 2 ст. 449 ЦПК України таку скаргу було залишено районним судом без розгляду.
Апеляційний суд погоджується із висновками суду першої інстанції, виходячи з наступного.
Згідно ч.ч.1, 2, 5 ст. 263 ЦПК України судове рішення повинно ґрунтуватися на засадах верховенства права, бути законним і обґрунтованим. Законним є рішення, ухвалене судом відповідно до норм матеріального права із дотриманням норм процесуального права. Обґрунтованим є рішення, ухвалене на підставі повно і всебічно з`ясованих обставин, на які сторони посилаються як на підставу своїх вимог і заперечень, підтверджених тими доказами, які були досліджені в судовому засіданні.
Зазначеним вимогам закону оскаржувана ухвала суду першої інстанції відповідає з огляду на наступне.
Згідно із статтею 2 ЦПК Українизавданням цивільного судочинства є справедливий, неупереджений та своєчасний розгляд і вирішення цивільних справ з метою ефективного захисту порушених, невизнаних або оспорюваних прав, свобод чи інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб, інтересів держави.
Здійснюючи правосуддя, суд захищає права, свободи та інтереси фізичних осіб, права та інтереси юридичних осіб, державні та суспільні інтереси у спосіб, визначений законом або договором. У випадку, якщо закон або договір не визначають ефективного способу захисту порушеного, невизнаного або оспореного права, свободи чи інтересу особи, яка звернулася до суду, суд відповідно до викладеної в позові вимоги такої особи може визначити у своєму рішенні такий спосіб захисту, який не суперечить закону (частини перша, друга статті 5 ЦПК України).
Згідно зі статтею 1 Закону України "Про виконавче провадження" виконавче провадження як завершальна стадія судового провадження і примусове виконання судових рішень та рішень інших органів (посадових осіб) - сукупність дій визначених у цьому Законі органів і осіб, що спрямовані на примусове виконання рішень і проводяться на підставах, у межах повноважень та у спосіб, що визначені Конституцією України, цим Законом, іншими законами та нормативно-правовими актами, прийнятими відповідно до цього Закону, а також рішеннями, які відповідно до цього Закону підлягають примусовому виконанню.
Таким чином, виконавче провадження є процесуальною формою, що гарантує примусову реалізацію рішення суду, яким підтверджені права та обов`язки суб`єктів матеріальних правовідносин цивільної справи.
У частині першій статті 18 Закону України "Про виконавче провадження" передбачено, що виконавець зобов`язаний вживати передбачених цим Законом заходів щодо примусового виконання рішень, неупереджено, ефективно, своєчасно і в повному обсязі вчиняти виконавчі дії.
Права та обов`язки виконавців передбачені статтею 18 Закону України "Про виконавче провадження".
Водночас загальні права та обов`язки сторін та інших учасників виконавчого провадження визначені частиною першою статті 19 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої сторони виконавчого провадження та прокурор як учасник виконавчого провадження мають право ознайомлюватися з матеріалами виконавчого провадження, робити з них виписки, знімати копії, заявляти відводи у випадках, передбачених цим Законом, мають право доступу до автоматизованої системи виконавчого провадження, право оскаржувати рішення, дії або бездіяльність виконавця у порядку, встановленому цим Законом, надавати додаткові матеріали, заявляти клопотання, брати участь у вчиненні виконавчих дій, надавати усні та письмові пояснення, заперечувати проти клопотань інших учасників виконавчого провадження та користуватися іншими правами, наданими законом.
Згідно зі статтею 447-1 ЦПК України сторони виконавчого провадження мають право звернутися до суду із скаргою, якщо вважають, що рішенням, дією або бездіяльністю державного виконавця чи іншої посадової особи органу державної виконавчої служби або приватного виконавця під час виконання судового рішення, ухваленого відповідно до цього Кодексу, порушено їхні права.
Частинами першою - другою статті 449 ЦПК України встановлено, що скаргу може бути подано до суду: а) у десятиденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права або свободи; б) у триденний строк з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її права, у разі оскарження постанови про відкладення провадження виконавчих дій. Пропущений для подання скарги строк може бути поновлено судом за наявності поважних причин його пропуску на підставі клопотання особи, яка подає скаргу, що має бути заявлено одночасно зі скаргою. У разі подання скарги з пропуском строку і за відсутності поважних причин для його поновлення та клопотання особи, яка подає скаргу, така скарга залишається судом без розгляду.
Аналогічні положення містяться у частині п`ятій статті 74 Закону України "Про виконавче провадження", відповідно до якої рішення та дії виконавця, посадових осіб органів державної виконавчої служби щодо виконання судового рішення можуть бути оскаржені протягом 10 робочих днів з дня, коли особа дізналася або повинна була дізнатися про порушення її прав, свобод чи законних інтересів.
Аналіз зазначених норм дає підстави для висновку, що законодавцем передбачено право особи на оскарження дій чи рішень органу виконавчої служби у 10-денний строк з моменту, коли така особа дізналася про порушення своїх прав діями або бездіяльністю посадових осіб органу виконавчої служби (приватним виконавцем) за виключенням випадків оскарження постанови виконавця про відкладення провадження виконавчих дій.
Пропущений з поважних причин строк може бути поновлений за клопотанням заявника порушеним одночасно із поданням скарги.
У постанові від 23 червня 2022 року у справі № 914/2265/20 Верховний Суд вказав: "водночас об`єднана палата Касаційного господарського суду у складі Верховного Суду в постанові від 04 лютого 2022 року у справі № 925/308/13-г зазначила, що за порівняльного аналізу змісту термінів "дізнався" та "повинен був дізнатися", що містяться у положеннях статті 341 ГПК України, суд доходить висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні; доведення факту, через який сторона не знала про порушення свого права і саме з цієї причини не звернулася за його захистом до суду, недостатньо. У цьому висновку Суд враховує, що процесуальні норми створюються для забезпечення належного відправлення правосуддя і сторони повинні очікувати їх застосування задля забезпечення дотримання принципу юридичної визначеності. Отже, під час визначення початку перебігу строку звернення до суду із скаргою на дії (бездіяльність) суб`єкта, закріпленого у частині першій статті 341 Господарського процесуального кодексу України, необхідно враховувати поведінку скаржника (чи мав він реальну можливість (повинен був) дізнатися про стверджуване ним порушення його прав, вчинені ним дії, направлені на з`ясування стану виконавчого провадження тощо). У висновку про презумпцію обов`язку особи знати про стан своїх прав у виконавчому провадженні, що є сталою та послідовною судовою практикою, суд звертається до правової позиції Верховного Суду, викладеної, зокрема, в постановах від 14 серпня 2019 року у справі № 910/7221/17, від 12 січня 2021 року у справі № 910/8794/17, від 12 жовтня 2021 року у справі № 918/333/13-г". 
Верховний Суд у постанові від 01 листопада 2023 року у справі №904/3734/20, вказав, що передумовою для розгляду скарги на дії чи бездіяльність державного, приватного виконавця по суті є встановлення факту подання цієї скарги у передбачений законом строк або наявності відповідного клопотання та обставин для поновлення такого строку, якщо його було пропущено саме з поважних причин.
У протилежному випадку дії суду матимуть наслідком порушення права інших учасників спору, зокрема, виконавця, дії якого оскаржуються, а також та загальних засад судочинства (диспозитивності, рівності перед законом і судом та змагальності сторін). Подібний висновок зроблено у постанові Верховного Суду від 13 листопада 2025 року у справі № 718/4066/23 (провадження № 61-6813св25).
Встановлено, що рішенням Святошинського районного суду м. Києва від 01 жовтня 2014 року у справі № 759/3608/14 частково задоволено позов ПАТ «Укрсиббанк» до ОСОБА_1 , ОСОБА_4 , яким останніх солідарно зобов`язано сплатити заборгованість за кредитним договором № 11199260000 від 17 серпня 2007 року у розмірі 178 003,03 доларів США та судові витрати в сумі 3 653 грн.
Постановою Київського апеляційного суду від 07 жовтня 2021 року рішення Святошинського районного суду міста Києва від 01 жовтня 2014 року змінено в частині розміру заборгованості, у зв`язку з чим резолютивну частину рішення щодо часткового задоволення позовних вимог Публічного акціонерного товариства «УкрСиббанк» викладено в наступній редакції:
Стягнути з ОСОБА_1 на користь Акціонерного товариства «УкрСиббанк» заборгованість за договором про надання споживчого кредиту №11199260000 від 17.08.2007 року в сумі 144 327 ( сто сорок чотири тисячі триста двадцять сім) доларів США 57 центів ( з них: заборгованість по кредиту - 127 522, 25 доларів США, заборгованість за процентами - 16 805,32 долари США) та пеню на загальну суму 55 122 (п`ятдесят п`ять тисяч сто двадцять дві ) гривні 38 коп.
В задоволенні іншої частини позовних вимог - відмовити.
З матеріалів справи вбачається, що приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кошарним О.В. 12 травня 2025 року було відкрито виконавче провадження № 78060285 на підставі виконавчого листа № 759/8320/14-ц, виданого 29 вересня 2023 року Святошинським районним судом міста Києва про стягнення з ОСОБА_1 на користь АТ «Укрсиббанк» суми боргу за Договором про надання споживчого кредиту № 11199260000 від 17 серпня 2007 року в сумі 144 327, 57 доларів США, пеню на загальну суму 55 122 гривні 38 копійок та витрати по сплаті судового збору в сумі 3654,00 гривні (а.с. 20-21).
18 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кошарним О.В. було прийнято постанову про заміну сторони виконавчого провадження на підставі ухвали Святошинського районного суду міста Києва від 02 червня 2025 року у справі № 759/8320/14-ц, згідно якої замінено сторону у виконавчому провадженні № 78060285 з АТ «УкрСиббанк» на ТОВ «ФК «Укрфінстандарт» (а.с. 22).
30 червня 2025 року приватним виконавцем виконавчого округу міста Києва Кошарним О.В. було прийнято постанову про опис майна (коштів) боржника в рамках виконавчого провадження № 78060285 (а.с. 24-26).
Звертаючись 08 вересня 2025 року до суду із скаргою представник ОСОБА_1 - ОСОБА_2 у прохальній частині просив визнати протиправною та скасувати постанову приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарного О.В. про опис та арешт майна (коштів) боржника від 30 червня 2025 року в рамках виконавчого провадження № 78060285 та зобов`язати приватного виконавця виконавчого округу міста Києва Кошарного О.В. зняти арешт з автомобіля марки Audi А6, д.н.з. НОМЕР_1 , що належить ОСОБА_1 та повернути відповідне майно його власнику.
Одночасно з цим, представником ОСОБА_1 - ОСОБА_2 було порушено питання про поновлення строку для подання скарги, відповідно до якого вказує, що ОСОБА_1 вже двічі звертався із скаргою, однак ухвалами суддів Святошинського районного суду міста Києва вказані скарги було повернуто без розгляду.
Зокрема, скаржник зазначає, що при повторній подачі скарги, ухвалою суду від 28 червня 2025 року її повернуто без розгляду. Вказане підтверджується матеріалами справи (а.с. 13,14).
Крім того, ОСОБА_1 зазначає, що отримав ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 червня 2025 року лише 25 серпня 2025 року.
Апеляційний суд зазначає, що доказів отримання вищевказаної ухвали від 28 червня 2025 року ОСОБА_1 25 серпня 2025 року матеріали справи не містять.
Враховуючи, що заявником було отримано ухвалу Святошинського районного суду міста Києва від 28 червня 2025 року лише як стверджує сам заявник 25 серпня 2025 року, а також з огляду на звернення до суду зі скаргою 08 вересня 2025 року (а.с. 33), тоді як останнім днем для подачі скарги було 04 вересня 2025 року, суд першої інстанції дійшов обґрунтованого висновку про пропуск заявником строків на звернення зі скаргою, передбачених пунктом "а" частини першої статті 449 ЦПК України, та, як наслідок, про залишення її без розгляду. Суд апеляційної інстанції повністю погоджується із вказаним висновком суду першої інстанції. 
Здійснюючи перевірку доводів апеляційної скарги представника ОСОБА_1 - ОСОБА_2 , що чинення судом першої інстанції перешкод у доступі до правосуддя, колегія суддів враховує наступне. 
Апеляційний суд наголошує, що процесуальний строк звернення до суду покликаний забезпечувати принцип правової визначеності і є гарантією захисту прав сторін спору. Вирішуючи питання про поновлення строку звернення до суду, суди повинні надавати оцінку причинам, що зумовили пропуск строку.
Згідно до положень ч. 1 ст. 44 ЦПК України учасники судового процесу та їхні представники повинні добросовісно користуватися процесуальними правами; зловживання процесуальними правами не допускається.
Як вбачається із матеріалів справи, зокрема із копій ухвал Святошинського районного суду міста Києва від 15 липня 2025 року у справі №759/8320/14-ц (провадження №4-с/759/88/25), а також від 22 липня 2025 року у цій же справі (провадження 4-с/759/91/25) (а.с.13,14) причиною повернення раніше поданих 08 липня та 18 липня 2025 року скарг  ОСОБА_1 , поданих представником ОСОБА_2 недотримання заявником положень цивільного процесуального законодавства щодо порядку подачі учасниками виконавчого провадження скарг щодо приватного виконавця.
Так, згідно до ухвали від 15 липня 2025 року повертаючи подану 08 липня 2025 року скаргу, суд зазначив, що заявником/скаржником не було додано до матеріалів скарги доказів надіслання її копії іншим учасниками справи. Вказані вимоги передбачені п. 2 ч. 4 ст. 448 ЦПК України.
Повертаючи 28 липня 2025 року подану 18 липня 2025 року скаргу ОСОБА_1 подану представником ОСОБА_2 суд першої інстанції мотивував свою ухвалу тим, що згідно з п. п. 5,6 ч. 3 ст. 448 ЦПК України скарга повинна містити ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження, номер справи, в якій видано виконавчий документ, реквізити виконавчого документа. У порушення вимог вищевказаного законодавства у скарзі не зазначено ідентифікатор для повного доступу до інформації про виконавче провадження, реквізити виконавчого документа.
Заявник із вказаними ухвалами суду першої інстанції фактично погодився, не оскарживши їх в апеляційному порядку, тому звернення ним із скаргою втретє із порушенням визначених процесуальних строків без поважних причин не може свідчити проте, що суд чинить перешкоди у доступі до правосуддя, оскільки саме скаржником були вчинення дії з недотриманням норми ЦПК України та Закону України «Про виконавче провадження. 
Статтею 17 Закону України від 23 лютого 2006 року № 3477-IV «Про виконання рішень та застосування практики Європейського суду з прав людини» визначено, що суди застосовують при розгляді справ Конвенцію про захист прав людини і основоположних свобод та практику ЄСПЛ як джерело права.
ЄСПЛ у пунктах 37 та 38 рішення від 18 листопада 2010 року у справі «Мушта проти України» нагадав, що право на суд, одним з аспектів якого є право на доступ до суду, не є абсолютним, воно за своїм змістом може підлягати обмеженням, особливо щодо умов прийнятності скарги на рішення. Однак такі обмеження не можуть обмежувати реалізацію цього права у такий спосіб або до такої міри, щоб саму суть права було порушено. Ці обмеження повинні переслідувати легітимну мету, і має бути розумний ступінь пропорційності між використаними засобами та поставленими цілями. Норми, які регламентують строки подання скарг, безумовно, передбачаються для забезпечення належного відправлення правосуддя і дотримання принципу юридичної визначеності. Зацікавлені особи повинні розраховувати на те, що ці норми будуть застосовані. У той же час такі норми або їх застосування мають відповідати принципу юридичної визначеності та не перешкоджати сторонам використовувати наявні засоби.
У рішенні від 03 квітня 2008 року у справі «Пономарьов проти України» ЄСПЛ указав, що вирішення питання щодо поновлення строку на оскарження перебуває в межах дискреційних повноважень національних судів, однак такі повноваження не є необмеженими. Від судів вимагається вказувати підстави. Однією з таких підстав може бути, наприклад, неповідомлення сторін органами влади про прийняті рішення у їхній справі. Проте навіть тоді можливість поновлення не буде необмеженою, оскільки сторони в розумні інтервали часу мають вживати заходів, щоб дізнатись про стан відомого їм судового провадження. У кожній справі національні суди мають перевіряти, чи підстави для поновлення строків для оскарження виправдовують втручання у принцип res judicata, особливо коли національне законодавство не обмежує дискреційні повноваження судів ні в часі, ні в підставах для поновлення строків (пункт 41).
Таким чином, за практикою ЄСПЛ застосування судами наслідків пропущення строків звернення до суду не є порушенням права на доступ до суду.
Відповідно до ст. 375 ЦПК України, суд апеляційної інстанції залишає апеляційну скаргу без задоволення, а судове рішення без змін, якщо визнає, що суд першої інстанції ухвалив судове рішення з додержанням норм матеріального і процесуального права.
За таких обставин апеляційний суд приходить до висновку, що судове рішення суду першої інстанції відповідає обставинам справи, ухвалене з дотриманням норм матеріального і процесуального права, і не може бути скасоване з підстав, викладених в апеляційній скарзі.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 375, 381, 382 ЦПК України, Київський апеляційний суд, -
ПОСТАНОВИВ:
Апеляційну скаргу ОСОБА_1 , подану представником ОСОБА_2 , залишити без задоволення. 
Ухвалу Святошинського районного суду м. Києва від 16 вересня 2025 року, залишити без змін. 
Постанова набирає законної сили з дня її прийняття та може бути оскаржена в касаційному порядку до Верховного Суду протягом тридцяти днів з дати складення повного тексту постанови.
Повний текст постанови виготовлено 23 січня 2026 року.

Головуючий суддя: М.А.Яворський
Судді : Т.Ц.Кашперська
В.О. Фінагеєв