КИЇВСЬКИЙ АПЕЛЯЦІЙНИЙ СУД
П О С Т А Н О В А
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И 
22 грудня 2025 року
м. Київ
провадження № 22-ц/824/16558/2025
Київський апеляційний суд у складі колегії суддів судової палати з розгляду цивільних справ: головуючого - Євграфової Є. П. (суддя-доповідач), 
суддів: Левенця Б. Б., Саліхова В. В. 
розглянув у порядку письмового провадження цивільну справу за апеляційною скаргою керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації
на ухвалу Вишгородського районного суду Київської області у складі судді Рукас О. В.
від 20 серпня 2025 року
у цивільній справі № 363/3880/25 Вишгородського районного суду Київської області 
за позовом керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації
до ОСОБА_1 ,
ОСОБА_2 ,
ОСОБА_3 ,
третя особа, яка не заявляє самостійних вимог на предмет спору, на стороні позивача: Дніпровсько-Тетерівське державне лісомисливське господарство
про витребування земельної ділянки лісового фонду із чужого незаконного володіння,
В С Т А Н О В И В:
В липні 2025 року прокурор звернувся до суду з позовом в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації до ОСОБА_1 , ОСОБА_2 , ОСОБА_3 про витребування на користь держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації із незаконного володіння відповідачів земельні ділянки: у ОСОБА_1 - ділянку з кадастровим номером 3221880802:14:140:0153 (площа 0,1441 га); у ОСОБА_2 - ділянку з кадастровим номером 3221880802:14:140:0152 (площа 0,1433 га); у ОСОБА_3 - ділянку з кадастровим номером 3221880802:15:001:0155 (площа 0,25 га).
Ухвалою Вишгородського районного суду Київської області від 20 серпня 2025 року позовну заяву визнано неподаною та повернуто.
Не погоджуючись з вказаною ухвалою суду керівник Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації, подав апеляційну скаргу, в якій просив ухвалу суду скасувати, справу направити до суду першої інстанції для вирішення питання про відкриття провадження. Скаржник наголошує, що суд помилково застосував положення статті 185 ЦПК України, повертаючи позовну заяву через неусунення недоліків, які, на думку прокурора, відсутні або не ґрунтуються на вимогах закону. Щодо визначення ціни позову, апелянт зазначає, що її розрахунок проведено правомірно, виходячи з нормативної грошової оцінки земель лісогосподарського призначення (4 270 грн), оскільки предметом спору є саме землі лісового фонду, а у випадку сумніву суду щодо ціни позову, суд повинен був не повертати заяву, а визначити розмір судового збору попередньо або під час ухвалення рішення, як це передбачено статтею 176 ЦПК України. Звертає увагу на помилкове тлумачення судом змін законодавства, запроваджених Законом № 4292-ІХ, щодо обов`язкового внесення на депозитний рахунок суду вартості майна для компенсації добросовісному набувачу. Прокурор стверджує, що механізм компенсації та вимога про внесення депозиту застосовуються виключно до «добросовісних набувачів», тоді як у позовній заяві чітко обґрунтовано недобросовісність відповідачів, які в силу явних природних ознак земельної ділянки (наявність лісу) знали або повинні були знати про незаконність її вибуття з власності держави. Апелянт підкреслює, що визначення статусу набувача (добросовісний чи ні) є прерогативою розгляду справи по суті, а вимога суду внести депозит на стадії відкриття провадження фактично змушує прокурора визнати відповідачів добросовісними всупереч позиції обвинувачення та фактичним обставинам, що є порушенням принципу диспозитивності.
У відзиві на апеляційну скаргу ОСОБА_1 заперечує проти доводів прокурора та просить залишити ухвалу суду першої інстанції без змін. Вважає, що визначена прокурором ціна позову є вочевидь заниженою та не відповідає ринковій вартості майна, що вимагає проведення експертної оцінки для коректного розрахунку судового збору та суми депозиту. Наголошує на імперативності вимог законодавства щодо внесення коштів на депозитний рахунок як гарантії захисту прав власника майна у випадку його витребування, підкреслюючи, що зворотна дія закону зобов`язує позивача виконати цю умову незалежно від його суб`єктивної оцінки добросовісності набувача. Вважає, що твердження прокурора про «недобросовісність» є упередженими та недоведеними на даній стадії, а факт наявності лісових насаджень заперечується, що, на думку сторони, унеможливлює автоматичне віднесення відповідачів до недобросовісних набувачів без судового розгляду.
Інші учасники правом подачі відзиву не скористались.
Відповідно до ч. 1 ст. 368 ЦПК України справа розглядається судом апеляційної інстанції за правилами, встановленими для розгляду справи в порядку спрощеного позовного провадження, з особливостями, встановленими главою І розділу V ЦПК України.
Згідно з ч. 13 ст. 7 ЦПК України розгляд справи здійснюється в порядку письмового провадження за наявними у справі матеріалами, якщо цим Кодексом не передбачено повідомлення учасників справи. У такому випадку судове засідання не проводиться.
Відповідно до ч. 2 ст. 369 ЦПК України апеляційні скарги на апеляційні скарги на ухвали суду, зазначені в пунктах 1, 5, 6, 9, 10, 14, 19, 37-40 частини першої статті 353 цього Кодексу, розглядаються судом апеляційної інстанції без повідомлення учасників справи.
Учасники справи належним чином повідомлені про розгляд апеляційної скарги в порядку письмового провадження без виклику учасників справи.
Перевіривши обставини справи та обговоривши доводи апеляційної скарги, колегія суддів виходить з наступного.
Повертаючи позовну заяву, суд першої інстанції виходив із того, що прокурором не було виконано вимог ухвали про залишення позову без руху, зокрема не уточнено ціну позову відповідно до ринкової вартості та не внесено на депозитний рахунок суду коштів для компенсації вартості майна. Суд послався на зміни до ЦК України, внесені Законом № 4292-ІХ, та доповнену частину 4 статті 177 ЦПК України, які встановлюють обов`язок позивача при поданні позову про витребування майна від добросовісного набувача надати підтвердження внесення коштів на депозит суду. Суд зазначив, що на стадії відкриття провадження неможливо достеменно встановити добросовісність чи недобросовісність набувача, а тому, з метою забезпечення балансу інтересів та гарантій можливої компенсації (відповідно до практики ЄСПЛ та ст. 1 Першого протоколу до Конвенції), виконання цієї вимоги є обов`язковим процесуальним кроком. Відмову прокурора внести депозит суд розцінив як неусунення недоліків, що згідно зі статтею 185 ЦПК України тягне за собою визнання заяви неподаною та її повернення.
Колегія суддів погоджується з доводами апеляційної скарги та вважає висновок суду першої інстанції про повернення позовної заяви помилковим з огляду на наступне.
Відповідно до принципу диспозитивності цивільного судочинства, закріпленого у статті 13 ЦПК України, суд розглядає справи не інакше як за зверненням особи, поданим відповідно до цього Кодексу, в межах заявлених нею вимог. Позивач самостійно визначає предмет та підстави позову.
У даній справі прокурор звернувся з позовом про витребування майна із чужого незаконного володіння. Обґрунтовуючи вимоги, прокурор вказував, що спірні земельні ділянки фактично належать до земель державного лісового фонду та перебувають у постійному користуванні Дніпровсько-Тетерівського лісгоспу, а Богданівська сільська рада перевищила свої повноваження, розпорядившись ними без погодження з Кабінетом Міністрів України та без згоди постійного землекористувача. Прокурор наголошував, що зміна цільового призначення земель відбулася з грубим порушенням законодавства, оскільки землі лісу не можуть передаватися у приватну власність для забудови рішенням місцевої ради. Вказував на недобросовісність відповідачів, оскільки наявність на ділянках лісової рослинності (дерев) є явною та видимою природною ознакою. В силу цих зовнішніх обставин набувачі достеменно знали або зобов`язані були знати, що землі вибули з володіння держави незаконно, що виключає їх статус як добросовісних набувачів та застосування механізмів компенсації.
Колегія суддів звертає увагу на сформульований у постанові Верховного Суду від 10 грудня 2025 року у справі № 354/1754/24 висновок про те, що обов`язок попереднього внесення вартості майна на депозитний рахунок суду передбачений у нормі матеріального права (ч. 5 ст. 390 ЦК України). Положення частини п`ятої статті 390 ЦК України поширюються на випадки подання позову про витребування майна у добросовісного набувача. При цьому, у випадку подання та розгляду судом позову про витребування майна у недобросовісного набувача вимоги частини п`ятої статті 390 ЦК України не підлягають застосуванню.
У разі, якщо позивач обґрунтовує позов про витребування нерухомого майна недобросовісністю набувача, то положення частини п`ятої статті 390 ЦК України (а отже і кореспондуючі їй вимоги ч. 4 ст. 177 ЦПК України) не застосовуються на етапі відкриття провадження.
Питання про добросовісність/недобросовісність набувача судом може бути вирішене лише після дослідження доказів на стадії ухвалення судового рішення, а не на стадії відкриття провадження. У випадку встановлення недобросовісності набувача суд задовольняє позов без застосування частини п`ятої статті 390 ЦК України. Натомість у разі встановлення, що набувач добросовісний, суд відмовляє у задоволенні позову на підставі частини п`ятої статті 390 ЦК України, якщо позивачем попередньо не внесено вартість майна на депозитний рахунок суду.
Оскільки прокурор у позовній заяві у даній справі наводить аргументи та докази на підтвердження недобросовісності набувача, суд першої інстанції не мав процесуальних підстав вимагати від позивача на стадії відкриття провадження виконання обов`язку, передбаченого для позовів до добросовісних набувачів. Повернення позовної заяви з підстав невнесення депозиту за таких умов є порушенням права на доступ до суду (пункт 1 статті 6 Конвенції про захист прав людини і основоположних свобод), оскільки покладає на позивача надмірний тягар виконання обов`язку, який суперечить змісту та підставам його позову.
Стосовно ціни позову, колегія суддів звертає увагу, що у разі якщо визначена позивачем ціна позову вочевидь не відповідає дійсній вартості спірного майна або на момент пред`явлення позову встановити точну його ціну неможливо, розмір судового збору попередньо визначає суд з наступним стягненням недоплаченого або з поверненням переплаченого судового збору відповідно до ціни позову, встановленої судом при вирішенні справи (частина друга статті 176 ЦПК України). Відтак, зазначена обставина не могла бути самостійною підставою для повернення позовної заяви.
Таким чином, суд першої інстанції дійшов помилкового висновку про наявність підстав для повернення позовної заяви, допустивши надмірний формалізм та порушення норм процесуального права, з огляду на що, ухвала Вишгородського районного суду Київської області від 20 серпня 2025 року підлягає скасуванню з підстав визначених ст. 379 ЦПК України з направленням справи для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Керуючись ст. ст. 367, 374, 379, 381-384 ЦПК України, суд
П О С Т А Н О В И В :
Апеляційну скаргу керівника Вишгородської окружної прокуратури Київської області в інтересах держави в особі Вишгородської районної державної адміністрації задовольнити.
Ухвалу Вишгородського районного суду Київської області від 20 серпня 2025 року скасувати, справу направити для продовження розгляду до суду першої інстанції.
Постанова суду апеляційної інстанції набирає законної сили з дня її ухвалення, і оскарженню в касаційному порядку не підлягає, крім випадків, визначених ч. 3 ст. 389 ЦПК України.

Судді Є. П. Євграфова

Б. Б. Левенець

В. В. Саліхов