ЛЬВІВСЬКИЙ ОКРУЖНИЙ АДМІНІСТРАТИВНИЙ СУД

Р І Ш Е Н Н Я
І М Е Н Е М У К Р А Ї Н И

09 січня 2026 року м. Львів	справа № 380/12118/25	

Львівський окружний адміністративний суд, суддя Клименко О.М., розглянувши в порядку спрощеного позовного провадження адміністративну справу за позовом ОСОБА_1 до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області, за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області про визнання протиправним та скасування рішення,-

ВСТАНОВИВ:

ОСОБА_1 (позивачка) звернулася до Львівського окружного адміністративного суду із позовом до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (відповідач), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (третя особа), в якому просить:
- визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 05 лютого 2025 року № 135050004263 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Свої вимоги позивачка обґрунтовує тим, що рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 05 лютого 2025 року № 135050004263 (далі – також спірне/оскаржуване рішення) їй відмовлено в призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування» (далі – Закон № 1058). Згідно з цим рішенням до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року та період навчання з 01 вересня 1975 року по 28 лютого 1979 року згідно з дипломом серії НОМЕР_2 від 28 лютого 1979 року, оскільки прізвище в свідоцтві про одруження не відповідає даним паспорта (російською мовою « ОСОБА_2 » – « ОСОБА_2 »). 
Позивачка не погоджується із таким рішенням відповідача, вважає його протиправним, оскільки покликання відповідача на те, що в свідоцтві про одруження прізвище не відповідає даним паспорта російською мовою не варто брати до уваги, адже основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Сумнівів у належності трудової книжки чи свідоцтва про одруження саме позивачці немає. 
Позивачка зазначає, що з наявних документів можливо ідентифікувати її особу, а помилки, допущені під час правопису у перекладі у документах, виданих на території Росії, та необхідність виправити таку «помилку» не повинні непропорційно втручатися у нове право, добросовісно набуте особою, яка покладалася на законність дій пенсійного органу. Ризик будь-якої помилки державного та іншого органу має покладатися на саму державу та орган і помилки не повинні виправлятися за рахунок зацікавлених осіб. Помилка у написанні прізвища позивачки у свідоцтві про одруження не може бути підставою для незарахування трудового стажу, оскільки це є надмірним формалізмом та вказана помилка не може нівелювати відомості інших документів, позбавивши позивачку права на належне пенсійне забезпечення з урахуванням набутого нею стажу.
З огляду на вказане просить позов задовольнити повністю.
Позиція відповідача викладена у відзиві на позовну заяву. Відповідач вказує, що під час розгляду заяви позивачки від 30 січня 2025 року про призначення пенсії у її документах (записи зроблено російською мовою) виявлено розбіжності в написанні прізвища, а саме у той час як у паспорті серії НОМЕР_3 від 27 травня 2025 року вказано прізвище « ОСОБА_2 », у свідоцтві про шлюб серії НОМЕР_4 від 03 липня 1982 року, а також у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року зазначено прізвище « ОСОБА_2 ». У зв`язку з вищевказаними розбіжностями у прізвищі позивачки в свідоцтві про шлюб та у паспорті не враховано періоди роботи, зазначені в трудовій книжці, а також період навчання згідно з дипломом. Оскільки ці періоди роботи та навчання не зараховано, то страховий стаж у позивачки відсутній. Отже, відповідач ухвалив правомірне рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу.
З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.
На спростування доводів відповідача, викладених у відзиві на позовну заяву, позивачка подала відповідь на відзив, у якій додатково вказує, що причина різного написання її прізвища виникла у зв`язку з його неправильною транслітерацією з російської мови. Оскільки свідоцтво про одруження видане в Росії, то можливості внести до нього виправлення неможливо у зв`язку з військовою агресією Російської Федерації проти України та виходом України з Угоди про гарантії прав громадян держав-учасниць Співдружності Незалежних Держав у галузі пенсійного забезпечення, вчиненої 13 березня 1992 року у м. Москві. 
Третя особа подала пояснення у справі, в яких вказує, що до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року та період навчання з 01 вересня 1975 року по 28 лютого 1979 року згідно з дипломом серії НОМЕР_2 від 28 лютого 1979 року, оскільки прізвище в свідоцтві про одруження не відповідає даним паспорта (російською мовою « ОСОБА_2 » – « ОСОБА_2 »). Тож відповідач правомірно ухвалив спірне рішення про відмову в призначенні позивачці пенсії у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу. 
З огляду на вказане просить у задоволенні позову відмовити повністю.
Відповідно до пункту 3 частини третьої статті 246 КАС України суд зазначає, що ухвалою судді від 23 червня 2025 року відкрито спрощене позовне провадження в адміністративній справі без повідомлення (виклику) сторін; залучено Головне управління Пенсійного фонду України у Львівській області до участі в справі як третю особу, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача; витребувано у відповідача належно засвідчену копію заяви позивачки від 30 січня 2025 року та додані до неї документи, за наслідками розгляду якої ухвалено спірне рішення.
Витребувані докази відповідач подав разом з відзивом на позовну заяву.
Суд встановив такі фактичні обставини справи та відповідні їм правовідносини.
30 січня 2025 року ОСОБА_1 , ІНФОРМАЦІЯ_1 , звернулася до Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області із заявою та необхідними документами, перелік яких наведений у розписці-повідомленні від 30 січня 2025 року № 224, про призначення пенсії за віком відповідно до Закону № 1058. 
Рішенням Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 05 лютого 2025 року № 135050004263, ухваленим за принципом екстериторіальності, позивачці відмовлено у призначенні пенсії за віком у зв`язку з відсутністю у неї необхідного страхового стажу, передбаченого статтею 26 Закону № 1058. Згідно з цим рішенням до страхового стажу позивачки не зараховано періоди роботи згідно з трудовою книжкою серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року та період навчання з 01 вересня 1975 року по 28 лютого 1979 року згідно з дипломом серії НОМЕР_2 від 28 лютого 1979 року, оскільки прізвище в свідоцтві про одруження не відповідає даним паспорта (російською мовою « ОСОБА_2 » – « ОСОБА_2 »).
Не погоджуючись із таким рішенням відповідача, вважаючи його протиправним, позивачка звернулася з цим позовом до суду.
Предметом розгляду у цій справі є оцінка правомірності рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 05 лютого 2025 року № 135050004263 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Оцінюючи правовідносини, які виникли між сторонами, суд зазначає таке.
Завданням адміністративного судочинства відповідно до частини першої статті 2 Кодексу адміністративного судочинства України (далі – КАС України) є справедливе, неупереджене та своєчасне вирішення судом спорів у сфері публічно-правових відносин з метою ефективного захисту прав, свобод та інтересів фізичних осіб, прав та інтересів юридичних осіб від порушень з боку суб`єктів владних повноважень.
Відповідно до частини другої статті 19 Конституції України, органи державної влади та органи місцевого самоврядування, їх посадові особи зобов`язані діяти лише на підставі, в межах повноважень та у спосіб, що передбачені Конституцією та законами України.
Наведена норма означає, що суб`єкт владних повноважень зобов`язаний діяти лише на виконання закону, за умов і обставин, визначених законом, вчиняти дії, не виходячи за межі прав та обов`язків, дотримуватися встановленої законом процедури, обирати лише встановлені законодавством України способи правомірної поведінки під час реалізації своїх владних повноважень.
Відповідно до статті 46 Конституції України, громадяни мають право на соціальний захист, що включає право на забезпечення їх у разі повної, часткової або тимчасової втрати працездатності, втрати годувальника, безробіття з незалежних від них обставин, а також у старості та в інших випадках, передбачених законом. Це право гарантується загальнообов`язковим державним соціальним страхуванням за рахунок страхових внесків громадян, підприємств, установ і організацій, а також бюджетних та інших джерел соціального забезпечення; створенням мережі державних, комунальних, приватних закладів для догляду за непрацездатними.
Принципи, засади і механізми функціонування системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, призначення, перерахунку і виплати пенсій, надання соціальних послуг з коштів Пенсійного фонду, що формуються за рахунок страхових внесків роботодавців, бюджетних та інших джерел, визначаються Законом України від 09 липня 2003 року № 1058-IV «Про загальнообов`язкове державне пенсійне страхування».
За змістом частин першої, другої статті 5 Закону № 1058 цей Закон регулює відносини, що виникають між суб`єктами системи загальнообов`язкового державного пенсійного страхування. Дія інших нормативно-правових актів може поширюватися на ці відносини лише у випадках, передбачених цим Законом, або в частині, що не суперечить цьому Закону.
Виключно цим Законом визначаються: види пенсійних виплат; умови набуття права та порядок визначення розмірів пенсійних виплат.
Відповідно до пункту 1 частини першої статті 9 Закону № 1058 відповідно до цього Закону в солідарній системі призначаються такі пенсійні виплати: пенсія за віком.
Згідно із частинами першою - третьою статті 26 Закону № 1058 особи мають право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років за наявності страхового стажу не менше 15 років по 31 грудня 2017 року. 
Починаючи з 01 січня 2018 року право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 60 років мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - не менше 32 років.
У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2018 року, страхового стажу, передбаченого частиною першою цієї статті, право на призначення пенсії за віком після досягнення віку 63 роки мають особи за наявності страхового стажу: з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 22 до 32 років.
У разі відсутності, починаючи з 01 січня 2019 року, страхового стажу, передбаченого частинами першою і другою цієї статті, право на призначення пенсії за віком мають особи після досягнення віку 65 років за наявності страхового стажу: з 01 січня 2025 року по 31 грудня 2025 року - від 15 до 22 років.
За визначенням, наведеним у статті 1 Закону № 1058, страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягала державному соціальному страхуванню, якою або за яку сплачувався збір на обов`язкове державне пенсійне страхування згідно із законодавством, що діяло раніше, та/або підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню згідно із цим Законом і за який сплачено страхові внески.
Частинами першою - третьою статті 24 Закону № 1058 визначено, що страховий стаж - період (строк), протягом якого особа підлягає загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню та за який щомісяця сплачені страхові внески в сумі не меншій, ніж мінімальний страховий внесок. До страхового стажу для обчислення розміру пенсії за віком, з якого обчислюється розмір пенсії по інвалідності або у зв`язку з втратою годувальника, крім наявного страхового стажу, зараховується також на загальних підставах відповідно період з дня встановлення інвалідності до досягнення застрахованою особою віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону, та період з дня смерті годувальника до дати, коли годувальник досяг би віку, передбаченого частиною першою статті 26 цього Закону.
Страховий стаж обчислюється територіальними органами Пенсійного фонду відповідно до вимог цього Закону за даними, що містяться в системі персоніфікованого обліку, а за періоди до впровадження системи персоніфікованого обліку - на підставі документів та в порядку, визначеному законодавством, що діяло до набрання чинності цим Законом, а також даних, включених на підставі цих документів до реєстру застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування.
Страховий стаж обчислюється в місяцях. Неповний місяць роботи, якщо застрахована особа підлягала загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню або брала добровільну участь у системі загальнообов`язкового державного пенсійного страхування, зараховується до страхового стажу як повний місяць за умови, що сума сплачених за цей місяць страхових внесків з урахуванням сум страхових внесків, сплачених виходячи з мінімальної заробітної плати, є не меншою, ніж мінімальний страховий внесок.
Абзацом першим частини четвертої статті 24 Закону № 1058 визначено, що періоди трудової діяльності та інші періоди, що враховувалися до стажу роботи для призначення пенсії до набрання чинності цим Законом, зараховуються до страхового стажу в порядку і на умовах, передбачених законодавством, що діяло раніше, крім випадків, передбачених цим Законом.
До набрання чинності Законом № 1058 (01 січня 2004 року) види трудової діяльності, що зараховується до стажу роботи, який дає право на трудову пенсію, визначалися Законом України від 05 листопада 1991 року № 1788-XII «Про пенсійне забезпечення» (далі – Закон № 1788).
Так, відповідно до частини першої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується робота, виконувана на підставі трудового договору на підприємствах, в установах, організаціях і кооперативах, незалежно від використовуваних форм власності та господарювання, а також на підставі членства в колгоспах та інших кооперативах, незалежно від характеру й тривалості роботи і тривалості перерв.
А згідно з пунктом «д» частини третьої статті 56 Закону № 1788 до стажу роботи зараховується також навчання у вищих і середніх спеціальних навчальних закладах, в училищах і на курсах по підготовці кадрів, підвищенню кваліфікації та перекваліфікації, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі.
Відповідно до статті 62 Закону № 1788 основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. Порядок підтвердження наявного трудового стажу за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній встановлюється Кабінетом Міністрів України.
На виконання зазначеної норми закону постановою Кабінету Міністрів України № 637 від 12 серпня 1993 року затверджено Порядок підтвердження наявного трудового стажу для призначення пенсій за відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній (далі – Порядок № 637, в редакції, чинній на час виникнення спірних правовідносин).
Згідно з абзацами першим, другим пункту 1 Порядку № 637 основним документом, що підтверджує стаж роботи за період до впровадження персоніфікованого обліку у системі загальнообов`язкового державного соціального страхування (далі - персоніфікований облік), є трудова книжка.
За відсутності трудової книжки або відповідних записів у ній стаж роботи встановлюється на підставі інших документів, виданих за місцем роботи, служби, навчання, а також архівними установами.
Абзацом першим пункту 3 Порядку № 637 передбачено, що за відсутності трудової книжки, а також тоді, коли в трудовій книжці відсутні необхідні записи або містяться неправильні чи неточні записи про періоди роботи, для підтвердження стажу роботи приймаються дані, наявні в реєстрі застрахованих осіб Державного реєстру загальнообов`язкового державного соціального страхування, а також виписки або довідки, складені на основі даних, наявних в інформаційних (автоматизованих) та/або інформаційно-комунікаційних системах підприємств, установ, організацій, довідки, виписки із наказів, особові рахунки і відомості на видачу заробітної плати, посвідчення, характеристики, письмові трудові договори і угоди з відмітками про їх виконання та інші документи, які містять відомості про періоди роботи.
Отже, основним документом, що підтверджує стаж роботи, є трудова книжка. 
Також відповідно до пункту 8 Порядку № 637 період навчання за денною формою здобуття освіти у закладах вищої освіти (крім періоду навчання за денною формою здобуття освіти на підготовчих відділеннях у закладах вищої освіти), професійних навчально-виховних закладах, навчальних закладах підвищення кваліфікації та перепідготовки кадрів, в аспірантурі, докторантурі і клінічній ординатурі підтверджується дипломами, посвідченнями, свідоцтвами, а також довідками та іншими документами, що видані на підставі архівних даних і містять відомості про періоди навчання.
Отже, період навчання особи за денною формою здобуття освіти у відповідному закладі освіти підтверджується, зокрема дипломом.
Суд встановив, що до заяви про призначення пенсії за віком від 30 січня 2025 року позивачка додала, серед інших документів, трудову книжку серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року та диплом серії НОМЕР_2 від 28 лютого 1979 року, однак відповідач згідно з оскаржуваним рішенням відмовився враховувати ці документи та зазначені в них періоди роботи і навчання, оскільки прізвище в свідоцтві про одруження не відповідає даним паспорта (російською мовою « ОСОБА_2 » – « ОСОБА_2 »).
Суд перевірив документи, на які покликається відповідач у спірному рішенні, та встановив такі обставини щодо прізвища позивачки.
Згідно з паспортом громадянина України серії НОМЕР_3 від 27 травня 2002 року позивачка має прізвище « ОСОБА_3 » (українською) та « ОСОБА_2 » (російською).
Відповідно до свідоцтва про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 03 липня 1982 року (заповнене російською мовою) позивачка до укладення шлюбу з ОСОБА_4 03 липня 1982 року мала прізвище « ОСОБА_5 », після укладення шлюбу позивачці присвоєно прізвище « ОСОБА_2 » (російською мовою).
У трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року прізвище позивачки зазначено (російською мовою) в дужках – « ОСОБА_5 », в рядку нижче – « ОСОБА_2 ». Також зроблено застереження (російською мовою) про те, що «на основании паспорта фамилия Гайдучок изменена на Жаливциву» (мова оригіналу).
У дипломі серії НОМЕР_2 від 28 лютого 1979 року (заповнений російською мовою) вказано, що він виданий ОСОБА_6 .
Оцінюючи наведені обставини у контексті висновків, яких дійшов відповідач в оскаржуваному рішенні, суд зазначає таке.
До укладення шлюбу з ОСОБА_4 03 липня 1982 року позивачка мала прізвище « ОСОБА_5 », після укладення шлюбу їй присвоєно прізвище « ОСОБА_2 » (російською мовою). 
Українською мовою прізвище позивачки записано в паспортному документі як « ОСОБА_3 », а російською мовою - як « ОСОБА_2 », що відповідає прізвищу її чоловіка (« ОСОБА_3 » українською мовою та « ОСОБА_2 » російською мовою), яке вона взяла після укладення шлюбу. 
Те, що в свідоцтві про укладення шлюбу та у трудовій книжці прізвище позивачки російською мовою зазначено як « ОСОБА_2 », а не « ОСОБА_2 » пояснюється нічим іншим як його неправильною трансформацією з російської мови на українську мову. Такі трансформації українських прізвищ як наслідок міжмовних перетворень є типовою девіацією в практиці документування в умовах українсько-російської міжмовної взаємодії.
Водночас ім`я та по батькові позивачки, дата її народження, вказані у свідоцтві про укладення шлюбу серії НОМЕР_4 від 03 липня 1982 року, у трудовій книжці серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року та в паспорті громадянина України серії НОМЕР_3 від 27 травня 2002 року, повністю збігаються.
Наведене вище у сукупності не залишає жодних сумнівів про те, що зроблені у трудовій книжці та дипломі позивачки записи про трудову діяльність та навчання стосуються саме позивачки.
У аспекті наведеного суд не може оминути й те, що відповідно до частини третьої статті 44 Закону № 1058 органи Пенсійного фонду України мають право вимагати відповідні документи від підприємств, організацій і окремих осіб, видані ними для оформлення пенсії, а також в необхідних випадках перевіряти обґрунтованість їх видачі та достовірність поданих відомостей про осіб, які підлягають загальнообов`язковому державному пенсійному страхуванню, умови їх праці та інших відомостей, передбачених законодавством для визначення права на пенсію. На такі перевірки не поширюється дія положень законодавства про здійснення державного нагляду (контролю) у сфері господарської діяльності. 
Отже, у разі виникнення сумнівів щодо достовірності поданих заявником документів, пенсійний орган наділений правом самостійного звернення до підприємств, установ, організацій, окремих осіб з метою отримання інформації, необхідної для здійснення своєї діяльності. 
Суд також наголошує, що, реалізовуючи обов`язок держави щодо забезпечення реалізації права особи на соціальний захист, територіальний пенсійний орган в межах наданих йому повноважень та відповідно до пенсійного законодавства повинен сприяти такій особі у реалізації права на призначення їй пенсії, зокрема у спосіб отримання відповідних документів від підприємств, організацій і окремих осіб, виданих ними для оформлення пенсії, перевірки змісту і належного оформлення наданих документів, а у разі їх невідповідності вимогам законодавства, роз`яснювати такій особі її права, а також надавати строк для усунення недоліків.
Однак жодних доказів вчинення таких дій у межах спірних правовідносин відповідачем не надано.
З огляду на викладене суд уважає, що у відповідача були відсутні підстави для неврахування трудової книжки серії НОМЕР_1 від 27 березня 1979 року та диплому серії НОМЕР_2 від 28 лютого 1979 року та зазначених в них періодів роботи і навчання позивачки під час розгляду її заяви від 30 січня 2025 року про призначення пенсії. 
У зв`язку з тим, що таке неврахування основних документів про стаж роботи та навчання позивачки призвело до неправильного обрахунку її страхового стажу, а відтак й до ухвалення рішення про відмову в призначенні пенсії, оскаржуване рішення відповідача належить визнати протиправним та скасувати, а позовну вимогу в цій частині задовольнити.
Водночас суд зауважує, що незважаючи на заявлену позовну вимогу про визнання протиправним та скасування індивідуального акта суб`єкта владних повноважень, яким є оскаржуване рішення відповідача, жодних позовних вимог зобов`язального характеру до відповідача у своїй позовній заяві позивачка не заявляє.
Щодо цього суд зазначає, що в адміністративному судочинстві діє принцип диспозитивності, який покладає на суд обов`язок вирішувати лише ті питання, про вирішення яких його просять сторони у справі (учасники спірних правовідносин). Під час розгляду справи суд зв`язаний предметом та підставами заявлених позивачем вимог. Вказаний принцип знайшов своє відображення у частині другій статті 9 КАС України, в якій вказано, що суд розглядає адміністративні справи не інакше як за позовною заявою, поданою відповідно до цього Кодексу, та в межах позовних вимог. 
Отже, з урахуванням наведеного та приписів частини другої статті 9 КАС України суд розглядає цей спір в межах заявлених позивачкою позовних вимог. 
Згідно з вимогами статті 77 КАС України кожна сторона повинна довести ті обставини, на яких ґрунтуються її вимоги та заперечення. В адміністративних справах про протиправність рішень, дій чи бездіяльності суб`єкта владних повноважень обов`язок щодо доказування правомірності свого рішення, дії чи бездіяльності покладається на відповідача, якщо він заперечує проти адміністративного позову.
Відповідно до статті 90 КАС України суд оцінює докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні.
Оцінивши докази, які є у справі, за своїм внутрішнім переконанням, що ґрунтується на їх безпосередньому, всебічному, повному та об`єктивному дослідженні, та, враховуючи всі наведені обставини, суд дійшов висновку про задоволення позову повністю.
Відповідно до пункту 5 частини першої статті 244 КАС України під час ухвалення рішення суд вирішує як розподілити між сторонами судові витрати. 
Згідно із частинами першою, третьою статті 132 КАС України судові витрати складаються із судового збору та витрат, пов`язаних з розглядом справи.
До витрат, пов`язаних з розглядом справи, належать витрати: на професійну правничу допомогу; сторін та їхніх представників, що пов`язані із прибуттям до суду; пов`язані із залученням свідків, спеціалістів, перекладачів, експертів та проведенням експертиз; пов`язані з витребуванням доказів, проведенням огляду доказів за їх місцезнаходженням, забезпеченням доказів; пов`язані із вчиненням інших процесуальних дій або підготовкою до розгляду справи.
При задоволенні позову сторони, яка не є суб`єктом владних повноважень, всі судові витрати, які підлягають відшкодуванню або оплаті відповідно до положень цього Кодексу, стягуються за рахунок бюджетних асигнувань суб`єкта владних повноважень, що виступав відповідачем у справі, або якщо відповідачем у справі виступала його посадова чи службова особа (абзац перший частини першої статті 139 КАС України).
Суд встановив, що за подання цього позову до суду позивачка сплатила судовий збір у розмірі 1211,20 грн. Оскільки позов задоволено у повному обсязі, то за рахунок бюджетних асигнувань відповідача на користь позивачки належить стягнути 1211,20 грн сплаченого судового збору.
Докази понесення сторонами витрат, пов`язаних з розглядом справи, у матеріалах справи відсутні, тому їх розподіл суд не здійснює.
Керуючись ст.ст. 19-21, 72-77, 242-246, 255, 293, 295, підп.15.5 п.15 Перехідних положень КАС України, суд,- 
УХВАЛИВ:

Позов ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 ) до Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області (Київський майдан, 6, м. Луцьк, 43603), за участю третьої особи, яка не заявляє самостійних вимог щодо предмета спору на стороні відповідача, Головного управління Пенсійного фонду України у Львівській області (вул. Митрополита Андрея, 10, м. Львів, 79016) про визнання протиправним та скасування рішення – задовольнити повністю.
Визнати протиправним та скасувати рішення Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області від 05 лютого 2025 року № 135050004263 про відмову в призначенні пенсії ОСОБА_1 .
Стягнути за рахунок бюджетних асигнувань Головного управління Пенсійного фонду України у Волинській області на користь ОСОБА_1 ( АДРЕСА_1 , РНОКПП НОМЕР_5 ) 1211,20 грн сплаченого судового збору. 
Рішення суду набирає законної сили відповідно до ст. 255 Кодексу адміністративного судочинства України.
Рішення може бути оскаржене за правилами, встановленими ст.ст. 295-297 Кодексу адміністративного судочинства України відповідно, з урахуванням положень підп.15.5 п.15 розд. VII «Перехідні положення» цього Кодексу. 
Повний текст рішення складено 09 січня 2026 року.

Суддя	Клименко Оксана Миколаївна